Справа № 570/6026/25 
Номер провадження 2/570/573/2026 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 року 
Рівненський районний суд Рівненської області в особі: 

судді Красовського О.О.  
з участю:
секретарів судових засідань Ткачук О., Полюхович М., Захарук Г.Л. 
представників сторін - адвокатів Харчука В., Філатової А. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів), -

в с т а н о в и в :

Покликаючись на те, що відповідачка добровільно не повертає позивачеві грошові кошти, які вона отримала за час перебування позивача у полоні, чим порушила його права, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на його користь 3992838,92 грн. 
Представник відповідачки подала суду відзив. Зазначає, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 з червня 2022 року по січень 2025 року ОСОБА_3 виплачувалося грошове забезпечення її сина ОСОБА_1 . Згідно виписки з історії хвороби відповідачка має хронічне захворювання – цукровий діабет II типу. Тому отримані кошти вона витрачала на власне лікування. Окрім цього використала кошти на покращення умов житлового будинку як зовні, так і всередині, що забезпечує належні умови проживання та безпечне середовище для членів її сім`ї. Частину цих коштів було витрачено на облаштування кімнати для її сина, ОСОБА_1 , яка належить йому, з метою створення комфортних та належних умов для проживання. Вважає, що немає підстав для застосування положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки грошові кошти відповідачка набула правомірно. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову. 

Провадження у справі було відкрито 01.12.2025 р. Судові засідання призначалися на 02.02.2026, 13.02.2026, 20.03.2026.
Були заявлені клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про долучення письмових доказів, які судом задоволені. 

Позивач та відповідачка в судове засідання не з`явилися. 
Суд вважає, за можливе провести розгляд справи без участі осіб, які були належним чином повідомленими про дату і час розгляду справи. Заяви чи клопотання щодо обов`язкової участі в судовому засіданні від них не надходили. 
Представник позивача позов підтримав. Пояснив суду, що його довіритель з 06.06.2022 по 06.05.2025 р.р. перебував у полоні. Його грошове забезпечення отримувала відповідачка. Після звільнення з полону ОСОБА_1 звернувся до своєї матері із проханням повернути виплачену йому та отриману нею суму грошового забезпечення, однак відповідачка повертати отримані грошові кошти відмовилася. 29.07.2025 року відповідачка вчинила дії зі зняття позивача з реєстрації місця проживання, де він був зареєстрований з 24.01.2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Отже, грошове забезпечення військовослужбовця є формою його заробітної плати, яка належить особисто військовослужбовцю як результат виконання ним свого військового обов`язку. Відповідно до ч. 6 ст. 9 цього Закону за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Порядок виплати такого грошового забезпечення затверджений постановою КМУ від 30 листопада 2016 р. № 884. Аналіз вищевказаного Закону та Порядку свідчать, що грошове забезпечення залишається власністю військовослужбовця, який потрапив у полон. Батьки або інші особи лише отримують його за розпорядженням військовослужбовця або у визначених законом випадках – в якості визначених осіб, але не стають його власниками. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За наведеного наявні підстави для задоволення позову. 
Представник відповідачки позов не визнала та пояснила, що даний конфлікт є сімейним, і відповідача відкрита для діалогу щоб знайти шляхи владнання цієї ситуації. Вважає, що немає підстав для повернення позивачеві отриманих відповідачкою грошових коштів. ОСОБА_2 звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошового забезпечення її сина військовослужбовця ОСОБА_1 , який перебував у полоні. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 з червня 2022 року по січень 2025 року їй виплачувалося грошове забезпечення. Зазначений наказ є чинним, не скасований та не визнаний незаконним у встановленому законом порядку. Отже, твердження про безпідставне отримання відповідачем грошових коштів не відповідає дійсності оскільки такі кошти були отримані на законних підставах. Згідно виписки з історії хвороби № 6609 ОСОБА_2 має хронічне захворювання – цукровий діабет II типу. Тому отримані кошти вона витрачала на власне лікування, зокрема забезпечення інсулінотерапії. Окрім цього, відповідачка використала кошти на покращення умов житлового будинку, як зовні, так і всередині, що забезпечує належні умови проживання та безпечне середовище для членів її сім`ї. Частину цих коштів було витрачено на облаштування кімнати для її сина ОСОБА_1 з метою створення комфортних та належних умов для проживання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України, обов`язок повернення майна (грошових коштів) виникає виключно за умови набуття такого майна без достатньої правової підстави або у разі, якщо правова підстава його набуття згодом відпала. Таким чином, ключовою умовою застосування положень зазначеної норми є відсутність чинної та законної підстави для набуття відповідного майна. У даному випадку виплата грошового забезпечення ОСОБА_2 здійснювалася на підставі адміністративного акту - наказу командира військової частини НОМЕР_1 , який був прийнятий уповноваженою службовою особою в межах наданих їй повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначений наказ на момент розгляду справи є чинними, не скасований та не визнаний незаконним у встановленому законом порядку. Отже, виплата грошового забезпечення мала належну правову підставу, яка не припинила свою дію та не була визнана недійсною. За таких обставин відсутні передбачені законом умови для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України, а отже, вимоги про повернення зазначених грошових коштів є безпідставними.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. 

Обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 з 08.12.2021 р. був прийнятий на військову службу за контрактом у Збройні Сили України та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 10). 
Під час виконання військового обов`язку позивач потрапив у полон, де перебував з 06.06.2022 по 06.05.2025 р.р. Зазначена обставина підтверджується довідкою Служби безпеки України від 15.05.2025 р. № 34/П-981д (а.а. 7).
Відповідно до відомостей, наданих військовою частиною НОМЕР_1 (лист від 09.10.2025 № 690/764/ВихЗПі), згідно з пунктом 4 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою КМУ від 30.11.2016 № 884, виплата грошового забезпечення військовослужбовця здійснювалася його матері – відповідачці ОСОБА_2 , за період з червня 2022 року по січень 2025 року (а.с. 13). 
Згідно листа військової частини НОМЕР_1 від 19.02.2026 р. № 690/6049, у військовій частині здійснювалися виплати грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_1 з червня 2022 року по січень 2025 року його матері ОСОБА_2 на підставі її заяви від 08.08.2022 року, яка надійшла на адресу військової частини. До заяви були долучені: копія паспорта відповідачки, довідка про присвоєння РНОКПП, свідоцтво про народження відповідача, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. 
ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно наявних довідок про виконання реєстру зарахованих коштів на рахунки одержувачів АТ КБ «ПРИВАТБАНК», платником військовою частиною НОМЕР_1 на рахунок відповідачки ОСОБА_2 були зараховані грошові кошти:
19.11.2022 – 98500 грн.
29.10.2022 – 98500 грн.
30.12.2022 – 32571,24 грн.
22.08.2022 – 31524,72 грн.
12.12.2022 – 16139,81 грн.
22.08.2022 – 99612,9 грн.
13.10.2022 – 15998,95 грн.
26.08.2022 – 98500 грн.
21.09.2022 – 98500 грн.
13.09.2022 – 15998,95 грн.
11.11.2022 – 15998,95 грн.
16.12.2022 – 98500 грн.
Всього за 2022 – 720 345, 52 грн.

13.03.2023 – 25079,02 грн.
19.08.2023 – 98500 грн.
23.06.2023 – 98500 грн.
27.04.2023 – 98500 грн.
22.07.2023 – 98500 грн.
21.02.2023 – 98500 грн.
15.12.2023 – 25079,02 грн.
19.01.2023 – 98500 грн.
25.04.2023 – 25079,02 грн.
14.07.2023 – 25079,02 грн.
13.10.2023 – 25079,02 грн.
14.09.2023 – 25079,02 грн.
16.01.2023 – 17322,66 грн.
14.11.2023 – 25079,02 грн.
13.05.2023 – 25079,02 грн.
22.03.2023 – 98500 грн.
12.08.2023 – 25079,02 грн.
23.05.2023 – 98500 грн.
14.02.2023 – 16273,71 грн.
21.12.2023 – 98500 грн.
27.10.2023 – 98500 грн.
25.11.2023 – 98500 грн.
29.12.2023 – 50158,04 грн.
14.06.2023 – 25079,02 грн.
22.09.2023 – 98500 грн.
Всього за 2023 – 1 516 544,61 грн.

17.01.2024 – 25079,02 грн.
13.03.2024 – 25079,02 грн.
24.01.2024 – 98500 грн.
19.04.2024 – 98500 грн.
22.08.2024 – 98500 грн.
27.09.2024 – 98500 грн.
24.06.2024 – 98500 грн.
14.10.2024 – 25207,26 грн.
20.05.2024 – 98500 грн.
13.06.2024 – 25079,02 грн.
15.07.2024 – 25079,02 грн.
14.08.2024 – 25079,02 грн.
25.11.2024 – 98500 грн.
14.11.2024 – 25207,26 грн.
30.12.2024 – 25079,02 грн.
21.03.2024 – 98500 грн.
14.02.2024 – 25079,02 грн.
13.09.2024 – 25207,26 грн.
30.12.2024 – 25079,02 грн.
24.12.2024 – 98500 грн.
13.05.2024 – 25079,02 грн.
13.04.2024 – 25079,02 грн.
22.10.2024 – 98500 грн.
22.07.2024 – 98500 грн.
21.02.2024 – 98500 грн.
16.12.2024 – 25207,26 грн.
Всього за 2024 – 1 533 619, 24 грн.

21.01.2025 – 98500 грн.
14.01.2025 – 25329,55 грн.
Всього за 01/2025 – 123 829, 55 грн. 

Всього за весь період: за 2022 – 720 345, 52 грн. + за 2023 – 1 516 544,61 грн. + за 2024 – 1 533 619, 24 грн. + за 01/2025 – 123 829, 55 грн. = 3 894 338, 92 грн. 
Виплата відповідачці грошового забезпечення військовослужбовця у період перебування його у полоні відбувалась на відповідній правовій підставі та з дотриманням порядку її надання, визначеного Порядком № 884 (на підставі належним чином оформленої заяви про виплату та доданих до неї документів, повнота та достовірність яких не оспорюється в межах розгляду цієї справи, а також наказу командира військової частини, який не оскаржувався.
При розгляді справи не було встановлено, що відповідачка перебувала на утриманні позивача. 

Положення законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Відповідно до ч. 2 ст. 9 цього Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Отже, грошове забезпечення військовослужбовця є формою його заробітної плати, яка належить особисто військовослужбовцю як результат виконання ним свого військового обов`язку. 
Відповідно до ч. 6 ст. 9 цього Закону за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). 
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти затверджений постановою КМУ від 30 листопада 2016 р. № 884.
Відповідно до пункту 2 цього Порядку за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. 
Відповідно до пункту 3 Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). Грошове забезпечення виплачується визначеним особам шляхом перерахування коштів уповноваженими органами на рахунки в банківських установах, зазначених у заявах про виплату (пункт 5 Порядку).
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
У розумінні глави 13 Цивільного кодексу України грошові кошти також є майном (постанова ВС від 06.08.2025 р. у справі № 759/22148/24).
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Висновки суду. 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право особи на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Аналіз Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженого постановою КМУ від 30 листопада 2016 р. № 884 свідчать, що грошове забезпечення залишається власністю військовослужбовця, який потрапив у полон, інтернований або зник безвісти. Батьки або інші особи (дружина, діти, тощо) лише отримують його за розпорядженням військовослужбовця або у визначених законом випадках – в якості визначених осіб, але не стають його власниками.
Позивач просив стягнути з відповідачки отримане нею його грошове забезпечення, як військовослужбовця, захопленого у полон, на підставі статті 1212 ЦК України.
Відповідно до статті 3 ЦК України одними із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідачка отримувала грошові кошти позивача у той час, коли він перебував у полоні. 
Підстав для подальшого утримання після звільнення позивача з полону його грошового забезпечення, або підстав розпорядження отриманими грошовими коштами відповідачка не довела. 
Як зазначено у постанові ВС від 24.12.2025 у справі № 131/191/25 «…Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Подібний висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, та постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19, від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/6422/21. 
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи, не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки з цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц).
Слід врахувати, що грошове забезпечення, за загальним правилом, виплачується за рахунок асигнувань військової частини саме військовослужбовцю, який проходить військову службу. Відповідно до статті 3 ЦК України одними із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це стандарт поведінки, що означає чесність, відкритість та повагу до прав й інтересів іншої сторони, сумлінне виконання обов`язків та недопустимість зловживання правами. ОСОБА_2 отримала спірні грошові кошти у якості грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 . Підстав для подальшого утримання після звільнення позивача з полону його грошового забезпечення, або підстав розпорядження отриманими грошовими коштами відповідачка не довела. Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих від військової частини НОМЕР_1 в якості грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 під час його перебування у полоні».
При розгляді справи було встановлено, що спосіб захисту порушеного права представником позивача відповідає змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечує поновлення порушеного права позивача. 
Цивільна справа вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. 
За наведеного позов підлягає до задоволення, проте на суму 3 894 338, 92 грн.
Представник позивача просив стягнути з відповідачки на користь позивача 3992838,92 грн., а згідно виписок АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачка отримала грошове забезпечення позивача у сумі 3 894 338, 92 грн.
Тому позов підлягає до часткового задоволення. 

Розподіл судових витрат. 
За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач не поніс витрат, які пов`язані з розглядом справи. 
Правнича допомога надавалася позивачу на підставі Договору про надання правової допомоги від 10.11.2025 року № 14 на умовах pro bono (п. 3.1.). 
Відповідно до пункту 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. 
Оскільки справа, яка подана на розгляд суду, пов`язана з виконанням позивачем військового обов`язку, він звільняється від сплати судового збору.
Відповідачка не надала доказів того, що вона звільнена від сплати судових витрат згідно Закону України «Про судовий збір». 
Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, тому судові витрати (судовий збір) має бути стягнутий з відповідачки на користь держави пропорційно до задоволеного позову. 
Згідно положень Закону України «Про судовий збір», з урахуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15140 грн.).
Позов був заявлений на суму 3 992 838, 92 грн., суд дійшов висновку про задоволення позову на суму 3 894 338, 92 грн., що складає 97,5%.
Судовий збір, що має бути стягнутий з відповідачки на користь держави, складає 11809,20 грн. (15140 грн. х 0,975х0,8 - позов поданий через "Електронний суд").

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, 

в и р і ш и в :

Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів) - задоволити частково. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 894 338 (три мільйони вісімсот дев`яносто чотири тисячі триста тридцять вісім) грн. 92 коп. - грошові кошти, отримані від військової частини НОМЕР_1 в якості грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 під час його перебування у полоні. 

У задоволенні решти заявлених позовних вимог – відмовити. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 11 809 (одинадцять тисяч вісімсот дев`ять) грн. 20 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів: ГУК у м. Києві, код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача – Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106, призначення платежу: 101 __________(реєстраційний номер облікової картки платника податків – фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті); судовий збір у справі за позовом ___________ (ПІБ фізичної особи, чи назва установи, організації), Рівненський районний суд Рівненської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_1 ).

Відповідачка: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканка АДРЕСА_2 ). 

Суддя Красовський О.О.