ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"09" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/5019/25	

Господарський суд Одеської області у складі:
судді С.В. Літвінова
при секретарі Т.О. Липі 
розглянувши справу за позовом Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Одеської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (адміністрація Одеського морського порту) ( 65026, м. Одеса, Митна пл., 1) до Товариства з обмеженою відповідальністю “УКР ГАЗ РЕСУРС” ( вул. Сагайдачного, буд. 25, літ. “Б”, оф. 5, м. Київ, 04070) про стягнення 2859028,06 грн.
за участю представників: 
від позивача: Бернатович О.О.
від відповідача: Серебряник О.О.
ВСТАНОВИВ: Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» про стягнення 2859028,06грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.12.2025р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/5019/25 за правилами загального позовного провадження.
06.01.2026р. за вх. №290/26 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованими, безпідставними у зв`язку з чим в задоволенні позову просить суд відмовити повністю. 
15.01.2026 за вх. № 1524/25 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої вважає пояснення відповідача які викладені у відзиві необгрунтованими у зв`язку з чим підтримає позовні вимоги в повному обсязі.
19.01.2026 від відповідача надійшло клопотання про передачу справи за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Позивач надав письмові заперечення щодо передачі справи за територіальною підсудністю.
Судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про передачу справи за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва так як місце виконання договору є договірною умовою та узгоджено сторонами у Договорі при його укладанні, зокрема м. Одеса, тому Адміністрація цілком правомірно скористалася своїм правом Позивача, передбаченим ст. 29 ГПК України, та пред`явлено позов до Споживача за місцем виконання Договору.
Протокольною ухвалою від 16.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 
Судом в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 
Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
Між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (далі — Позивач, Адміністрація, Одеська філія ДП «АМПУ», Споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (далі – Відповідач, Товариство, Постачальник) 30.01.2023 було укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу № 3246-В-ОДФ-23 (далі- Договір). 
Відповідно до п. 2.5. Договору, за цим Договором Постачальник продає «Електричну енергію» за кодом ДК 021:2015 09310000-5 (Електрична енергія) Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії. 
Відповідно до п. 5.2. Договору загальна ціна Договору складає: 73 408 443,99 грн без ПДВ, крім того ПДВ 14 681 688,80 грн, разом ціна цього Договору становить 88 090 132,79 грн з ПДВ. 
Відповідно до п. 5.3. Договору ціна за одиницю Товару (електричної енергії) зазначена у специфікації (Додаток 2 до цього Договору) і становить за 1 кВт-год електричної енергії - 4,53999999503 грн без ПДВ. 
Постачальник повідомив Адміністрацію листом від 21.08.2023 № 169/01 про зміну ціни електричної енергії за Договором з 01 вересня 2023 року, звернувся з комерційною пропозицією із складовими формування ціни та проєктом додаткової угоди. 
Як вбачається із вищевказаного листа та довідки Харківської торгово-промислової палати № 794-2/23 від 21.08.2023, яка є додатком до нього, рівень коливання ціни електричної енергії у відсотковому значенні становив + 25,95%. 
31.08.2023 Постачальником та Споживачем укладено Додаткову угоду № 7 до Договору № 3246-В-ОДФ-23 від 30.01.2023, якою збільшено ціну за 1 кВт-год електричної енергії (без ПДВ) на 0,3444 грн у період вересень-грудень 2023 року. 
Спожита Адміністрацією електрична енергія з вересня 2023 по грудень 2023 року у загальному обсязі 9 998 567,00 кВт-год підтверджується Актами приймання-передачі електричної енергії від 30.09.2023, від 31.10.2023, від 30.11.2023, 31.12.2023, які підписані сторонами Договору, а оплата платіжними інструкціями від 22.09.2024 № 1071, від 27.10.2023 № 1255, від 20.10.2023 № 1222, від 24.11.2023 № 1404, від 27.12.2023 № 1623, від 25.01.2024 № 194 та № 204. 
Державною аудиторською службою України на виконання пункту 3.2 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на II квартал 2025 року проведено ревізію окремих питань фінансово господарської діяльності державного підприємства «Адміністрація морських портів України» за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2024 року, за результатом якої складено акт ревізії від 04.07.2025 №000500-21/40 та надіслано на адресу ДП «АМПУ» вимогу Державної аудиторської служби України від 22.08.2025 № 000500-14/10542 2025. 
Під час ревізії встановлено, що на порушення вимог пп. 2 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 (далі Особливості), сторонами Договору від 30.01.2023 № 3246-В-ОДФ-23 шляхом укладання Додаткової угоди від 31.08.2023 № 7 збільшено ціну за 1кВт-год електричної енергії (без ПДВ) на 0,3444 грн, чим завищено вартість спожитої електричної енергії у період вересень-грудень 2023 року, за яку Одеською філією ДП «АМПУ» сплачено кошти в повному обсязі, що призвело до втрат фінансових ресурсів Одеської філії ДП «АМПУ» на загальну суму 2 859 028,06 гривень, що підтверджується розрахунком: 6917896 кВт*год (обсяг споживання) х 0,3444 грн х 1,2 = 2859028,06 грн. 
В акті ревізії зазначено, що Додаткову угоду від 31.08.2023 № 7 було укладено на підставі листа ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» від 21.08.2023 № 169/01 та цінової довідки Харківської торгово-промислової палати від 21.08.2023 № 794-2/23 (яка є додатком до цього листа), в якій здійснено порівняння середньозважених цін на електричну енергію на ринку РДН за 21 серпня 2023 року та 21 липня 2023 року. 
Водночас аудиторами зауважено, що зазначена довідка не може вважатися належним документальним підтвердженням коливання ціни на електричну енергію на ринку РДН ОЕС України ні з моменту укладення Договору від 30.01.2023 № 3246 ВОДФ-23, ні з моменту укладення додаткової угоди від 30.08.2023 № 7. Це зумовлено тим, що у довідці порівнюються ціни, встановлені вже після укладення згаданих правочинів, а саме за 21.07.2023 та 21.08.2023, тобто за дати, що настали після вказаних юридичних фактів. З урахуванням специфіки функціонування ринку електричної енергії РДН, де ціна змінюється щодня як у бік зростання, так і зниження, аналіз цін на ці дати не дає змоги об`єктивно визначити відсоток коливання ціни з моменту укладення договору або останньої додаткової угоди. Тому така цінова довідка не може вважатися належним документом, який підтверджує допустимість зміни ціни відповідно до вимог пп. 2 п. 19 Особливостей. 
Отже, позивач вважає, що згідно висновків Держаудитслужби України, ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» безпідставно змінено (збільшено) ціну за електричну енергію, через що Одеською філією ДП «АМПУ» на користь Постачальника зайво сплачені кошти у розмірі – 2 859 028,06 грн з ПДВ. Зазначена сума є зайво сплаченими коштами, яка підлягає відшкодуванню Відповідачем на користь Позивача.
Посилаючись на вищенаведені обставини Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» про стягнення 2859028,06грн. 
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно із статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків (відшкодування шкоди), господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності, а саме: наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно - наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.
Відповідно до частини 1 пункту 8 статті 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.
Збитками відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.
Відповідно до частини 1 статті 22, частини 1 статті 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв`язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв`язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.
Вимоги про стягнення збитків можуть бути задоволені лише у випадку якщо буде доведено кожний з елементів складу правопорушення. Недоведення хоч би одного з них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.
Згідно з частиною 1 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Положеннями статей 6, 627 ЦК України договором України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Проаналізувавши зміст договору про постачання електричної енергії споживачу № 3246-В-ОДФ-23, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі укладений договір, який за своїм змістом та правовою природою є договором постачання. Сторонами Договору погоджено предмет договору, ціну, умови постачання та порядок розрахунку.
Як встановлено судом, ціна була визначена за взаємною згодою сторін та відображена в договорі, матеріали справи не містять доказів недійсності чи розірвання сторонами договору про постачання електричної енергії споживачу та додатків до нього, або зміни його умов в частині ціни тощо.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи спожита Адміністрацією електрична енергія з вересня 2023 по грудень 2023 року у загальному обсязі 9 998 567,00 кВт-год підтверджується Актами приймання-передачі електричної енергії від 30.09.2023, від 31.10.2023, від 30.11.2023, 31.12.2023, які підписані сторонами Договору, а оплата платіжними інструкціями від 22.09.2024 № 1071, від 27.10.2023 № 1255, від 20.10.2023 № 1222, від 24.11.2023 № 1404, від 27.12.2023 № 1623, від 25.01.2024 № 194 та № 204. 
В свою чергу кошти, які позивач заявляє до стягнення з відповідача, отримані останнім як оплата за належне виконання робіт за договором про постачання електричної енергії споживачу, а тому такі кошти набуті за наявності правової підстави - договору і їх сплата не може вважатись збитками, при цьому, позивачем не вчинені дії, що передбачені умовами Договору для зменшення ціни. 
Статтею 632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (частини 1, 3 вказаної норми).
Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України від 26 січня 1993 року № 2939-XII “Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” (далі - Закон № 2939-XII).
Згідно зі ст. 1 Закону № 2939-XII, здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2939-XII державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.
Згідно з Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (далі - Положення), Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (п. 7 Положення).
Пунктом 6 Положення передбачено, що Держаудитслужба має право в установленому порядку, зокрема: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (пп. 16 п. 6 Положення); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (пп. 20 п. 6 Положення); у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку (пп. 23 п. 6 Положення).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пп. 9 п. 4 Положення).
Згадані норми узгоджуються з положеннями ст. 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, в п. 7 цієї статті передбачено право цього органу пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.
Статтею 10 Закону № 2939-ХІІ встановлено право органу державного фінансового контролю звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п. 10), а також при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (п. 13).
Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Отже, контролюючий орган здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що контролюючий орган проводить державний фінансовий контроль щодо підконтрольних установ. Його вимоги, передбачені ст. 10 Закону № 2939-XII, можуть бути адресовані виключно підконтрольним установам, а звернення до суду в інтересах держави можливе лише у випадку незабезпечення такими установами вимог щодо усунення порушень законодавства з питань збереження і використання активів, виявлених під час здійснення державного фінансового контролю.
Таким чином, Південний офіс Держаудитслужби, як орган державного фінансового контролю, у відповідності до покладених на нього повноважень згідно з положеннями Закону № 2939-XII зобов`язаний здійснювати державний контроль фінансово-господарської діяльності позивача, як органу місцевого самоврядування, та в разі виявлення порушень чинного законодавства та при виявленні збитків, завданих позивачу, Південний офіс Держаудитслужби має право визначити розмір цих збитків у встановленому законодавством порядку і пред`явити об`єкту контролю (позивачу) вимоги щодо усунення встановлених правопорушень. Такі вимоги, в силу вимог ч. 3 ст. 15 Закону № 2939-XII, є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Разом з цим, акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки, виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу (Вимога щодо усунення встановлених правопорушень). Акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру та не можуть оспорюватись в суді. Встановлені під час проведення контрольних заходів підрозділами аудиту факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним ГПК України (Подібні висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.12.2022 у справі № 922/2810/21, від 07.12.2021 у справі № 922/3816/19, від 21.05.2018 у справі № 922/2310/17, від 13.02.2018 у справі № 910/12793/17).
Також, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 917/1064/17 зауважено, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт.
За висновком, викладеним у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 910/17984/16, акт ревізії Державної фінансової інспекції України не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами здачі-приймання наданих послуг. Акт ревізії Державної фінансової інспекції України є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав. Викладені в ній висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору. Акт ревізії не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялася.
У пунктах 59-62 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/11273/20 вказано, що однакове застосування закону забезпечує його загальнообов`язковість, поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Таким чином, акт ревізії Державної фінансової інспекції України не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеним договором. Даний акт ревізії Державної фінансової інспекції України не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу (постанови Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/23357/17, від 06.07.2018 у справі №904/7287/17, від 21.05.2018 у справі № 922/2310/17 та від 13.02.2018 у справі №910/12793/17).
Отже, з огляду на викладене, наданий позивачем Акт ревізії від 04.07.2025 №000500-21/40 не може слугувати доказом на підтвердження позовних вимог про стягнення суми завищеної вартості робіт у розмірі 2859028,06 грн.
Суд зазначає, що сторони у повному обсязі та належним чином виконали умови про постачання електричної енергії споживачу № 3246-В-ОДФ-23, передачу-приймання електричної енергії оформлено без будь-яких зауважень і претензій відповідним актам, які підписані та скріплені печатками сторін. 
Як зазначено вище, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України враховуються при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, викладені в Акті обстеження висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто акт обстеження не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов Договору.
З`ясувавши викладені обставини, дослідивши подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також вірогідність і взаємний зв`язок у їх сукупності, надавши оцінку аргументам позивача, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. 
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Інші посилання позивача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.
При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України"
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, аналізуючи норми законодавства та наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Одеської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (адміністрація Одеського морського порту) в повному обсязі.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України. 
Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
УХВАЛ И В:
1. В задоволені позову Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Одеської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (адміністрація Одеського морського порту) до Товариства з обмеженою відповідальністю “УКР ГАЗ РЕСУРС” про стягнення 2859028,06 грн - відмовити повністю.
2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача . 
Повний текст рішення складено 20 квітня 2026 р.
Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Літвінов