16.03.26
22-ц/812/467/26
Єдиний унікальний номер судової справи 468/1985/25
Номер провадження 22-ц/812/467/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

16 березня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О., 

з секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,

за участі: 
представника позивача – адвоката Воронкова О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом – Мунтяну Ігорем Івановичем, рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 04 грудня 2025 року, під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі – ТОВ «Коллект Центр») пред`явило позов до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» (далі – ТОВ «Служба миттєвого кредитування») та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансових послуг за №2110251731807. 
Згідно з умовами п.1.1 договору товариство зобов`язалося надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 5 600 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно з умовами цього договору.
01 грудня 2021 року було укладено договір факторингу за №1-12 відповідно до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі – ТОВ «Вердикт Капітал») права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором №2110251731807. 
10 січня 2023 року було укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором №2110251731807. 
Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за договором про надання фінансових послуг №2110251731807 від 15 квітня 2021 року. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, загальний розмір якої станом на день формування позовної заяви становить 101 329 грн. 20 коп., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 5 600 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 95 729 грн. 20 коп. 
Посилаючись на викладені обставини, а також враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, ТОВ «Коллект Центр» просило стягнути на свою користь з  ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання фінансових послуг №2110251731807 від 15 квітня 2021 року в розмірі 69 974 грн. 24 коп., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 5 600 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 64 374 грн. 24 коп. Також просило стягнути з відповідача 2 422 грн. 40 коп. понесених витрат зі сплати судового збору та 16 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідач ОСОБА_1 , діючи через представника – адвоката Мунтяну І.І., подала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 грудня 2025 року позову ТОВ «Коллект Центр» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором про надання фінансових послуг №2110251731807 від 15 квітня 2021 року в розмірі 43 344 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. та судовий збір у розмірі 1 500 грн. 43 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що здійснений первісним кредитором, ТОВ «Служба миттєвого кредитування», на момент передачі права вимоги, строк платежу, який настав, у відповідача за умовами договору про надання фінансових послуг утворилася заборгованість по основному боргу в розмірі 5 600 грн., яка не оспорюються позичальником, та заборгованість за процентами на суму 37 744 грн., а всього на загальну суму 43 344 грн.
Втім, позивачем заявлено не про стягнення загальної суми боргу, платіж за якою настав станом на 01 грудня 2021 року на суму 43 344 грн., а про стягнення з позичальника суми основного боргу за кредитом та зменшеного розміру, але додатково нарахованих фактором процентів за період з 01 грудня 2021 року, дня передачі грошової вимоги, платіж за якою настав, та до 14 квітня 2022 року у відповідності до пункту 2.3 договору факторингу, що суперечить предмету договору факторингу, визначеному у пункті 1 договору.
За таких обставин, районний суд вважав, що пред`явлені вимоги про стягнення кредитної заборгованості підлягали частковому задоволенню, а саме у розмірі, визначеному первісним кредитором станом на 30 листопада 2021 року за договором №2110251731807 від 15 квітня 2021 року по основному боргу у розмірі 5 600 грн. та заборгованість за процентами на суму 37 744 грн., а всього на загальну суму 43 344 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник – адвокат Мунтяну І.І., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до умов договору про надання фінансових послуг, повернення кредиту, тобто строк, на який було надано кошти в сумі 5 600 грн. становить 16 днів, відсоткова ставка в розмірі 2% за кожен день користування кредитом. Судом помилково встановлено, що розмір заборгованості, визначений первісним кредитором станом на 30 листопада 2021 року за договором №2110251731807 по основному боргу у розмірі 5 600 грн. та заборгованість за процентами на суму 37 744 грн., а тому позов підлягає частковому задоволенню. При цьому, розрахунок заборгованості кредитора є необґрунтованим та порушує термін, на який були надані кошти, а тому сума заборгованості за процентами має становити 1 792 грн., нарахована в межах договору.
Крім того, витрати, на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн., встановлені районним судом, не є співмірним з ціною позову, оскільки загальна заборгованість за тілом кредиту становить 5 600 грн. та розрахунок відсотків у межах строку, встановлений договором становить 1 792 грн., а тому витрати на правничу допомогу становлять майже повну ціну позову, що є несправедливим та непропорційним.
Також, відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування, які викладені в значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. Тож за наведених умов, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509 та ч.ч.1,2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
ТОВ «Коллект Центр» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Крім того, у відзиві зазначено, що позивачем будуть подані документи щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. у строки передбачені ч.8 ст.141 ЦПК України.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлена належними чином.
16 березня 2026 року на адресу апеляційної інстанції надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Мунтяну І.І. про розгляд справи без участі сторони відповідача.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності відповідача та її представника.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване судове рішення таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
При цьому, відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансових послуг №2110251731807. Додатками 1,2 та 3 до цього договору є заява-анкета (для отримання кредиту), графік платежів та паспорт споживчого кредиту (а.с.50-54,83,103-104,105-108).
Відповідно до умов п.1.1 договору товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається і погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 5 600 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно з умовами цього договору, його додатків та правил.
Пунктами 1.2 та 1.3 договору передбачено, що кредит надається на строк, зазначений в заяві-анкеті та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід`ємною його частиною. Орієнтовний строк повернення кредиту – 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів.
Згідно з п.1.9 договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) – 1 рік.
Пунктом 1.4 договору сторонами узгоджено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожен день користування протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту в наступному розмірі:
а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту;
б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1.64% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п.1.4.а);
в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1.38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п.1.4.б);
г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2.65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п.1.4. в);
д) тип процентної ставки фіксована.
Відповідно до п.4.3 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством у разі укладення електронного договору в якості підпису сторін буде використовуватися електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має юридичну силу як і власноручний підпис.
У додатку №1 до договору «Заява-анкета» зазначено, що нараховані проценти обов`язкові до сплати на 16 день з моменту отримання кредиту.
Строк кредитування – 365 днів з правом повернення достроково та зобов`язання повернути кредит у розмірі 5 600 грн. та проценти у розмірі 1 792 грн. 
Дата початку нарахування процентів за користування кредитом, визначена сторонами – 15 квітня 2021 року.
Кредитний договір підписано представником ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Отже, відповідач ОСОБА_1 здійснила дії, спрямовані на укладення кредитного договору, який є предметом позову. В установленому законом порядку вказаний договір недійсним не визнавався і є чинним.
На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 5 600 грн., що підтверджується довідкою, наданою ТОВ Фінансова Компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а.с.116).
З урахуванням наведеного, а саме, що договір про надання фінансових послуг 15 квітня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» і таке в апеляційній скарзі відповідачем не заперечується, а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який зазначено відповідачем ОСОБА_1 , колегія суддів вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.
Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20 (провадження №61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі №757/40396/20 (провадження №61-850св22).
Згідно зі ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За положеннями ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
01 грудня 2021 року первісний кредитор, за договором про надання фінансових послуг №2110251731807 від 15 квітня 2021 року, укладеного з позичальником ОСОБА_1 , – ТОВ «Служба миттєвого кредитування» (клієнт) уклало договір факторингу №1-12 з ТОВ «Вердикт Капітал» (фактор) (а.с.56-64).
Згідно з п.2.1 цього договору клієнт – первісний кредитор, зобов`язувався відступити за плату право грошової вимоги у сумі 60 168 947 грн., а фактор зобов`язувався, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг.
Відповідно до п.6.1.4 право вимоги переходить до фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання Реєстру боржників (додаток № 2), який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги.
Також згідно із п.7.1 договору факторингу сторони домовились, що розмір фінансування за реєстром боржників складає 5 535 543 грн. 12 коп..
Відповідно до витягу з Додатку №3 (реєстр боржників) до договору факторингу №1-12 від 01 грудня 2021 року клієнт відступив факторові право вимоги до боржника ОСОБА_1 , номер в реєстрі – 4903, номер договору – 2110251731807, дата укладення договору – 15 квітня 2021 року, дата закінчення договору – 30 квітня 2021 року, заборгованість за тілом кредиту складає – 5 600 грн., заборгованість по процентам складає 37 744 грн, загальна сума заборгованості становить – 43 344 грн. (а.с.76-79).
Також умовами договору факторингу від 01 грудня 2021 року (пункт 2.5.) передбачено право фактора здійснити наступне відступлення права вимоги будь-якій третій особі та здійснити нарахування та стягнення процентів з дати відступлення прав вимоги за договорами фінансових послуг (пункт 2.3), тобто здійснити нарахування за умовами договору з моменту переходу права і за період, що може настати, у разі невиконання зобов`язань боржником без передачі фактору права майбутньої вимоги.
10 січня 2023 року було укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» (первісний кредитор) відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» (новий кредитор) шляхом продажу права вимоги, визначені у даному договорі, належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває в обсязі та умовах, визначених цим договором права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у Додатках №1,№3 до цього договору (надалі – також Реєстр боржників) (а.с.20-30).
Зокрема згідно з реєстром боржників до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги (Додаток за №3) до позивача у справі, яка переглядається, перейшло право вимоги до ОСОБА_1 (номер в реєстрі 5052) за кредитним договором №2110251731807 в загальній сумі 101 329 грн. 20 коп., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 5 600 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 95 729 грн 20 коп. (а.с.46-49). 
Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, реєстрів боржників, колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідача за договором №2110251731807 від 15 квітня 2021 року.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття права вимоги ТОВ «Вердикт Капітал», а в подальшому – ТОВ «Коллект Центр» до відповідача за кредитним договором позивач надав копії відповідних документів – договорів факторингу, про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, виписок з реєстрів прав вимоги та боржників, копію платіжного доручення щодо перерахування оплати за договором факторингу від 01 грудня 2021 року.
За такого, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за договором №2110251731807.
За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до п.1.1 договору позичальник зобов`язується здійснити повернення кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно з умовами цього договору. 
Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість. 
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч.2 ст.1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу ч.2 ст.1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з долученим позивачем розрахунком заборгованості, позивач вимагає стягнення з відповідача окрім 5 600 грн. неповернутої суми кредиту, заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 15 квітня 2021 року до 14 квітня 2022 року в зменшеній сумі 69 974 грн. 24 коп. 
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, що здійснений первісним кредитором ТОВ «Служба миттєвого кредитування», на момент передачі ним права вимоги у відповідача за умовами договору про надання фінансових послуг утворилася заборгованість по основному боргу в розмірі – 5 600 грн. та заборгованість по процентам у розмірі – 37 744 грн. (а.с.14-17).
Втім, позивач заявив також вимоги про стягнення додатково нарахованих фактором процентів після 01 грудня 2021 року (дня передачі грошової вимоги, платіж за якою настав) до 14 квітня 2022 року, що, як вважав суд першої інстанції, суперечить предмету договору факторингу.
За таких обставин районний суд частково задовольнив позовні вимоги, а саме - у розмірі, визначеному первісним кредитором станом на 01 рудня 2021 року: у загальному розмірі – 43 344 грн., який складається з 5 600 грн. заборгованості за тілом кредиту та 37 744 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом.
Відповідач розмір заборгованості за тілом кредиту не спростовував. Заперечуючи проти висновків суду про стягнення процентів за користування кредитом, позичальник ОСОБА_1 наполягала на тому, що згідно з умовами договору від 15 квітня 2021 року строк кредитування становить 16 днів, після спливу яких відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо стягнення процентів та відхиляє аргументи апеляційної скарги в цій частині, оскільки вони суперечать умовам укладеного судом кредитного договору.
Так, договором про надання фінансових послуг (п.1.3) та заявою-анкетою від 15 квітня 2021 року визначено орієнтовний строк повернення кредиту – 16 днів з моменту його отримання, а також порядок сплати процентів за користування кредитом протягом вказаного періоду – 2% за кожен день користування кредитом, що становить 1 792 грн.
Натомість у разі неповернення кредиту в орієнтовний строк відповідач зобов`язалася повернути вказану суму кредиту та відсотки протягом граничного строку кредитування (365 днів) згідно з п.1.9 договору. Крім цього зобов`язалася сплатити проценти після спливу 16 днів, розмір яких визначено п.1.4 умов кредитного договору, зміст яких є аналогічним заяві-анкеті.
Такі умов договору щодо сплати процентів є чіткими та зрозумілими, вони при укладанні договору були прийняти позичальником, який їх також не оспорював в судовому порядку, а тому колегія суддів вважає неприйнятними доводи ОСОБА_1 про суперечливість умов кредитування та відхиляє їх.
За такого, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди відповідача з оцінкою доказів судом першої інстанції, з якою погоджується апеляційний суд.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Щодо доводів апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який є явно завищеним, то слід зазначити наступне.
Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ч.ч.1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п.80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п.34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п.95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).
У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження №61-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №143/173/19 (провадження №61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що наявні у матеріалах справи та надані суду документи, є підставою для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу саме у розмірі 5 000 грн. з іншої сторони, враховуючи характер виконаної роботи адвокатом, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності таких витрат та їхнього розміру, а також критерію значимості таких дій у справі. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в цій частині та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, при вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом – Мунтяну І.І., залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат зі сплати судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом – Мунтяну Ігорем Івановичем, – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук 

Повний текст судового рішення
складено 20 березня 2026 року