ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 р. 	Справа № 440/2546/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" та Державної служби геології та надр України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі №440/2546/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" 
до Державної служби геології та надр України   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" (далі - позивач, ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ", апелянт1) звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби геології та надр України (далі - відповідач, Держгеонадра України, апелянт2), в якому просило:
- визнати протиправною бездіяльність Держгеонадра України, яка полягає у не розгляді заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" № 07/07-3 від 07.07.2021 в строк, що визначений законодавством;
- з урахуванням принципу "мовчазної згоди" зобов`язати Державну службу геології та надр України внести зміни до додатку № 2 "Програма робіт" Угоди № 5870 згідно заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" від 07.07.2021 за №07/07-3 і надати надрокористувачу належним чином оформлений примірник Угоди № 5870 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин (вуглеводні), після чого - внести інформацію до Державного реєстру спеціальних дозволів на користування надрами про зміну додатку № 2 "Програми робіт" до Угоди № 5870 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин (вуглеводні) відповідно до заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" № 07/07-3 від 07.07.2021.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 у справі № 440/2546/24 ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Держгеонадр України, яка полягає у не розгляді заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" №07/07-3 від 07.07.2021 в строк, що визначений законодавством.
Зобов`язано Держгеонадра України повторно розглянути заяву ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" від 07.07.2021 за №07/07-3 про внесення змін до Програми робіт (додаток 2 до Угоди про умови користування надрами), з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних Держгеонадр України на користь ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у сумі 8000,00 грн.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 в частині відмови у задоволенні позову та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині не наведення конкретних обставин з якими суд пов`язує відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин принципу «мовчазної згоди», запровадженого Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 12.05.2023 по справі № 640/8010/20 вважає безпідставним, оскільки суть спору у вказаній справі стосувалася питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом, відтак висновки у згаданій справі не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, позивач зауважує, що мотивуючи відмову у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача внести зміни до Програми робіт (додаток 2 до Угоди про умови користування надрами), суд першої інстанції посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 17.03.2021 по справі № 826/9746/18, в якій суд касаційної інстанції вказує, що для визначення наявності підстав для застосування принципу «мовчазної згоди» слід дослідити обставини щодо наявності/відсутності у позивача права на внесення змін до дозволу, чого в даному випадку судом першої інстанції зроблено не було. Наголошує, що станом на час звернення до відповідача із заявою від 07.07.2021 ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" були відсутні підстави для відмови у видачі документу дозвільного характеру. 
Також позивач вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на те, що обраний позивачем спосіб відновлення порушеного права шляхом зобов`язання відповідача внести зміни до додатку № 2 "Програма робіт" Угоди № 5870 згідно заяви ТОВ"КЗР ПЕТРОЛЕУМ" від 07.07.2021 за №07/07-3 і надати надрокористувачу належним чином оформлений примірник Угоди № 5870 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин (вуглеводні), після чого - внести інформацію до Державного реєстру спеціальних дозволів на користування надрами про зміну додатку № 2 "Програми робіт" до Угоди № 5870 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин (вуглеводні) відповідно до заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" № 07/07-3 від 07.07.2021 є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Пояснив, що враховуючи висновок суду першої інстанції про те, що зміни до додатку № 2 «Програма робіт» Угоди №№ 5870 про умови користування надрами на підставі заяви № 07/07-3 від 07.07.2021 у визначений в законодавстві термін відповідачем не внесені, як і не прийнято у такий термін і вмотивованої відмови у внесенні таких змін, ТОВ «КЗР ПЕТРОЛЕУМ», з урахуванням принципу «мовчазної згоди» (ч. 6 ст. 41 Закону № 2806-IV), набуло право на проведення діяльності з користування нафтогазоносними надрами відповідно до редакції додатку № 2 «Програма робіт», яка наведена в заяві Товариства № 07/07-3 від 07.07.2021 в силу закону. 
Також вказує, що суд першої інстанції зменшуючи заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу з 18 700 грн до 8 000 грн, порушив приписи п. 4 ч. 5 ст. 134 КАС України, тобто за відсутності відповідного клопотання відповідача.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 у справі № 440/2546/24 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на приписи п. 17 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615, стверджує, що за наявності не усунених порушень умов користування надрами, (що не заперечується позивачем та не спростовано судом) у відповідача були відсутні підстави для внесення змін до угоди про умови користування ділянкою. 
Враховуючи, що в листі від 01.12.2023 №7154/07/2-23, яким було повернуто заяву позивача від 07.07.2021 № 07/07-3 чітко було зазначено про те що внесення змін до Угоди про умови користування надрами від 29.12.2018 № 5870 неможливе згідно п.17 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 №615 за наявності не усунутих надрокористувачем порушень законодавства y сфері, стверджує про відсутність підстав для застосування в даному випадку «принципу мовчазної згоди».
Вважає, що рішення про зобов`язання відповідача внести зміни до «Програми робіт» Угоди №5870 є таким, що виходить за межі повноважень суду та свідчитиме про втручання у дискреційні повноваження відповідача.
Крім того вказує, що позивачем пропущений, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячний строк для звернення до суду з цим позовом, перебіг якого, на переконання відповідача, слід рахувати з 06.08.2021 – останнього дня строку, встановленого законодавством для розгляду поданої позивачем заяви. Тобто з дня, коли ТОВ «КРЗ Петролеум» мало дізнатися про порушення своїх прав.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову – без змін. Твердження відповідача про пропуск ТОВ «КЗР ПЕТРОЛЕУМ» строку звернення до суду з позовом вважає безпідставними, оскільки перебіг, встановленого законодавством строку слід рахувати не з дня закінчення, передбаченого ст.4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» строку на вирішення питання про надання дозволу, як помилково вказує відповідач, а з дня, коли позивач дізнався про порушення своїх прав – отримання листа від 01.12.2023 № 7154/07/2-23, яким заяву позивача було повернуто. Відтак, вказує, що позов було подано позивачем у визначений законодавством строк. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач та відповідач посилається в апеляційних скаргах, прийшла до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні вимог апеляційної скарги відповідача слід відмовити, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.07.2021 (вих. № 07/07-3) ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" звернулося до Держгеонадр України із заявою про внесення змін до Програми робіт (додаток 2 до Угоди про умови користування надрами).
08 грудня 2023 року Товариством було отримано лист Держгеонадр України від 01.12.2023 за № 7154/07/2-23, яким позивачу було повернуто його заяву від 07.07.2021 за № 07/07-3 з доданими документами у зв`язку із наявністю не усунутих порушень умов користування надрами з посиланням на протокол засідання робочої групи від 19.11.2021 (є в розпорядженні відповідача).
Не погодившись із бездіяльністю відповідача, яка полягає у не розгляді заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" № 07/07-3 від 07.07.2021 в строк, що визначений законодавством, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності Держгеонадр України, яка полягає у не розгляді заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" від 07.07.2021 №07/07-3 у строк, що визначений законодавством, оскільки ані протягом 10 робочих днів (строк визначений ст. 4-1 Закону України "Про дозвільну систему в сфері господарської діяльності"), ані протягом 30 календарних днів (строк, визначений п. 18 Порядку № 615) Держгеонадра України не розглянула заяву ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" від 07.07.2021 за № 07/07-3.
У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції, враховуючи, що надісланий відповідачем лист № 7154/07/2-23 від 01.12.2023 не містить ознак, передбачених приписами пунктів 15, 20, 24 Порядку № 615, п. 9 Постанови №1174, а також те, що внесення змін до додатку № 2 "Програма робіт" Угоди № 5870 відноситься виключно до повноважень Держгеонадр України, в які суд не може втручатись, вважав за необхідне зобов`язати Держгеонадра України повторно розглянути заяву ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" від 07.07.2021 за №07/07-3 з урахуванням висновків суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Щодо дотримання ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" строку звернення до суду з цим позовом слід зазначити таке.
Відповідно до ст. 118 КАС України, процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Право на звернення до суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення Голдер проти Великої Британії від 21.02.1975, Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).
Виходячи з принципу змагальності у адміністративному судочинстві, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Кодексом, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.
Згідно зі ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).
Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Вищевказані висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду викладену у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.
Оскільки початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. 
Колегією суддів встановлено, що предметом даного позову є оскарження бездіяльності Держгеонадр України, яка полягає у не розгляді заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" № 07/07-3 від 07.07.2021 в строк, що визначений законодавством.
Так, матеріалами справи підтверджено, що 07.07.2021 ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" звернулося до Держгеонадр України із заявою про внесення змін до Програми робіт (додаток 2 до Угоди про умови користування надрами).
08 грудня 2023 року позивачем було отримано лист Держгеонадра України від 01.12.2023 за № 7154/07/2-23, яким було повернуто вказану заяву товариства від 07.07.2021 з доданими документами у зв`язку із наявністю не усунутих порушень умов користування надрами.
Отже, з наведеного слідує, що саме після отримання вказаного листа Держгеонадра України від 01.12.2023 позивач дізнався про порушення відповідачем права на розгляд поданої ним заяви від 07.07.2021 у встановлений законодавством строк.
Відтак, саме з цієї дати (08.12.2023) слід обраховувати початок перебігу строку на звернення до суду з даним позовом.
З матеріалів справи вбачається, що з позовною заявою ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду через систему "Електронний суд" 01.03.2024, тобто у встановлений шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.
З урахуванням викладеного, доводи апелянта2 щодо наявності підстав для залишення позовної заяви позивача без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності нафтогазової галузі України визначає Закон України від 12.07.2001 «Про нафту і газ» та регулює відносини, пов`язані з особливостями користування нафтогазоносними надрами, видобутком, транспортуванням, зберіганням та використанням нафти, газу та продуктів їх переробки з метою забезпечення енергетичної безпеки України, розвитку конкурентних відносин у нафтогазовій галузі, захисту прав усіх суб`єктів відносин, що виникають у зв`язку з геологічним вивченням нафтогазоносності надр, розробкою родовищ нафти і газу, переробкою нафти і газу, зберіганням, транспортуванням та реалізацією нафти, газу та продуктів їх переробки, споживачів нафти і газу та працівників галузі (преамбула до Закон України «Про нафту і газ»).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про нафту і газ» спеціальний дозвіл на користування нафтогазоносними надрами - це документ, що видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр і засвідчує право юридичної чи фізичної особи, якій цей документ виданий, на користування нафтогазоносними надрами протягом часу, в межах ділянки надр, на умовах, передбачених у цьому документі.
Відповідно до статті 28 Закону України «Про нафту і газ» угода про умови користування нафтогазоносними надрами є невід`ємним додатком до спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами, який регулює і конкретизує передбачені законодавством України та спеціальним дозволом технічні, технологічні, організаційні, фінансові, економічні, соціальні, екологічні аспекти користування нафтогазоносними надрами на відповідній ділянці нафтогазоносних надр. Згідно цієї ж норми істотною умовою угоди про умови користування нафтогазоносними надрами є строки виконання робіт.
Істотними умовами угоди про умови користування нафтогазоносними надрами є: програма робіт, що повинна бути виконана власником спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами, порядок її уточнення чи зміни; джерела фінансування робіт; строки виконання робіт; зобов`язання щодо охорони довкілля; умови продовження, зупинення або анулювання дії спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами, в тому числі при виникненні форс-мажорних обставин; порядок здійснення контролю за виконанням умов спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами; право власності на інформацію, отриману в результаті користування нафтогазоносними надрами; порядок проведення і фінансування ліквідаційних робіт; відповідальність сторін; порядок розгляду спорів.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про нафту і газ» користування нафтогазоносними надрами, пошук і розвідка родовищ нафти і газу, їх експлуатація, спорудження та експлуатація підземних сховищ для зберігання нафти і газу здійснюються лише за наявності спеціальних дозволів на користування нафтогазоносними надрами, що надаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, на умовах, визначених чинним законодавством.
Спеціальний дозвіл на користування нафтогазоносними надрами має містити, зокрема: відомості про отримувача спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами, вид робіт, на проведення яких він видається; визначення меж ділянки нафтогазоносних надр, що надаються в користування; строк дії спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами; перелік обов`язкових додатків, у тому числі угоду про умови користування нафтогазоносними надрами.
Правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності, а також порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів, визначає Закон України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».
Положеннями статті 1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» встановлено, що документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.
Відповідно до ст. 4-1 Закону України "Про дозвільну систему в сфері господарської діяльності" строк видачі документів дозвільного характеру становить 10 робочих днів, якщо інше не встановлено законом. Документи дозвільного характеру видаються безоплатно на необмежений строк, якщо інше не встановлено законом.
Питання надання спеціальних дозволів на користування надрами (далі - дозволи) у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також визначення процедури продовження строку дії, переоформлення, поновлення дії, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін, врегульовано Порядком надання спеціальних дозволів на користування надрами, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2011 року №615 (який був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 615).
Згідно з пунктом 10 зазначеного порядку невід`ємною частиною дозволу є угода про умови користування ділянкою, що укладається між органом з питань надання дозволу і надрокористувачем і містить програму робіт, яка оформляється як додаток, та особливі умови надрокористування, що передбачають: вимоги до ефективності робіт; сучасні технології видобування та переробки корисних копалин; порядок видобування корисних копалин, зокрема з метою запобігання негативним екологічним наслідкам і забезпечення безпеки забудованих територій; види, обсяги і строки виконання робіт на ділянці надр; підстави для припинення діяльності, пов`язаної з використанням ділянки надр.
Дозвіл з угодою про умови користування надрами та додатками до неї підлягає опублікуванню на офіційному веб-сайті органу з питань надання дозволу не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після їх підписання.
Примірні угоди про умови користування надрами затверджуються органом з питань надання дозволу з урахуванням економічно обґрунтованих граничних строків робіт за окремими групами корисних копалин згідно з додатком 5 і основних видів робіт згідно з додатком 6 та підлягають публікації на його офіційному веб-сайті.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 615 орган з питань надання дозволу надає протягом 30 календарних днів з дати надходження заяви про переоформлення дозволу (внесення змін до нього) та документів, що додаються до неї, заявникові дозвіл на новому бланку з урахуванням відповідних змін або вмотивовану відмову.
Переоформлення дозволу або внесення змін до нього здійснюється без зміни номера, дати реєстрації, строку його дії та умов користування надрами і є обов`язковою підставою для внесення змін до угоди про умови користування надрами.
У разі зміни особливих умов, визначених у дозволі, до нього вносяться зміни з урахуванням змін умов користування надрами.
Інформація про надходження заяви про переоформлення дозволу або про внесення змін до нього та про результат розгляду заяви розміщується на офіційному веб-сайті органу з питань надання дозволу протягом трьох робочих днів з моменту переоформлення або внесення змін.
Матеріалами справи підтверджено, що 07.07.2021 (вих. № 07/07-3) ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" звернулося до Держгеонадр України із заявою про внесення змін до Програми робіт (додаток 2 до Угоди про умови користування надрами).
Вказану заяву, як слідує зі змісту листа Держгеонадр України від 19.10.2021, відповідачем прийнято та зареєстровано 09.07.2021 за № 11137/02/07-21).
Проте, відповідь за результатами розгляду заяви надано листом Держгеонадр України від 01.12.2023 за № 7154/07/2-23, яким позивачу було повернуто його заяву від 07.07.2021 за № 07/07-3 з доданими документами у зв`язку із наявністю не усунутих порушень умов користування надрами з посиланням на протокол засідання робочої групи від 19.11.2021 (є в розпорядженні відповідача).
Таким чином, заяву позивача розглянуто Державною службою геології та надр України через 2 роки 5 місяців з дня її отримання, що вочевидь є порушенням встановлених наведеними вище нормами статті 4-1 Закону України "Про дозвільну систему в сфері господарської діяльності" та пункту 18 Порядку №615 строків розгляду відповідних заяв. 
Колегія суддів зазначає, що вказані норми містять імперативну вимогу надати заявникові відповідний дозвіл або вмотивовану відмову протягом встановленого строку.
Слід зауважити, що відповідач ані до суду першої, ані апеляційної інстанції не надав жодних пояснень з приводу неможливості вчасного розгляду заяви позивача.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності Держгеонадр України, яка полягає у не розгляді заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" №07/07-3 від 07.07.2021 в строк, що визначений законодавством та, відповідно, задоволення позовних вимог в цій частині.
Посилання апелянта 2 на те, що під час розгляду заяви товариства від 07.07.2021 №07/07-3 з доданими документами, було встановлено не усунені порушення умов користування надрами, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи не спростовують встановленого у справі факту протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду вказаної заяви у строки, визначені статтею 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» та пунктом 18 Порядку № 615. Наявність чи відсутність підстав для внесення змін, у тому числі з огляду на можливі порушення надрокористувача, підлягала оцінці відповідачем саме в межах установленої процедури та з прийняттям у визначений строк відповідного рішення — про внесення змін або вмотивовану відмову. Натомість відповідач повідомив про результат розгляду заяви лише листом від 01.12.2023, тобто з істотним порушенням імперативних строків дозвільного розгляду. 
Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» порядок видачі, проведення дозвільної (погоджувальної) процедури, переоформлення та анулювання документів дозвільного характеру центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами встановлюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідного дозвільного органу, погодженим з уповноваженим органом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є:
(1) подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком; виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей;
(2) негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру.
Законом можуть встановлюватися інші підстави для відмови у видачі документа дозвільного характеру.
Відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається.
Відповідно до п. 17 Порядку № 615 внесення змін до дозволу здійснюється на підставі заяви та поданих надрокористувачем (або правонаступником - у випадку, передбаченому пп. 6 і 7 цього пункту) документів або інформації Міндовкілля за результатами оцінки впливу на довкілля у разі:
1) зміни особливих умов та інших відомостей, зазначених у дозволі, в тому числі щодо продовження строку дії дозволу на строк його незаконного (безпідставного) зупинення та/або анулювання відповідно до рішення суду, що набрало законної сили;
2) зменшення площі ділянки надр за ініціативою надрокористувача або відповідних контролюючих органів;
3) виявлення під час користування надрами даних про нові властивості, якість або кількість корисних копалин після проведення державної експертизи відповідних геологічних матеріалів відповідно до Положення про порядок проведення державної експертизи та оцінки запасів корисних копалин, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 1994 р. № 865;
4) виявлення надрокористувачем після отримання дозволу описок, очевидних помилок;
5) утворення шляхом виділу з юридичної особи надрокористувача (крім суб`єкта господарювання державного сектору економіки, а також підприємства, господарського товариства, у статутному капіталі якого не менш як 50 відсотків належить підприємству та/або господарському товариству, частка держави в статутному капіталі якого становить 100 відсотків) юридичної особи з метою продовження діяльності на наданій йому в користування ділянці надр за таких умов: частка надрокористувача в статутному (складеному) капіталі новоутвореної юридичної особи становитиме не менш як 50 відсотків; відсутність в надрокористувача на час прийняття рішення про внесення змін до дозволу боргу із сплати рентної плати за користування надрами; наявність інформації про відсутність порушення надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування ділянкою надр, за результатами здійснення заходу державного нагляду (контролю), який проведено не пізніше ніж за шість місяців до дати подання заяви про внесення змін до дозволу;
6) утворення господарського товариства, у статутному капіталі якого 100 відсотків акцій належить державі, у результаті реорганізації шляхом злиття;
7) реорганізації державного підприємства шляхом приєднання до іншого державного підприємства.
Для внесення змін до дозволу заявник подає заяву, в якій зазначаються номер і дата дозволу, разом з:
- копією паспорта та реєстраційним номером облікової картки платника податків фізичної особи - підприємця (фізичні особи, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку у паспорті, подають лише копію паспорта із серією, номером та відміткою);
- інформацією (у формі довідки, яка складається надрокористувачем, засвідчується його підписом) про виконання особливих умов дозволу, до якого планується внести зміни, та програми робіт, виконання якої передбачено угодою про умови користування ділянкою;
- пояснювальною запискою, яка складається надрокористувачем, засвідчується його підписом та містить обґрунтування необхідності внесення змін до дозволу.
У випадках, передбачених підпунктом 3 цього пункту, до зазначених документів заявник додає копію нового протоколу ДКЗ про затвердження кількості запасів та план підрахунку запасів відповідно до нього.
У випадках, передбачених підпунктами 5-7 цього пункту, до зазначених документів заявник додає:
- засвідчені копії установчих документів;
- лист-згоду надрокористувача на внесення змін до дозволу (в разі внесення змін до дозволу згідно з підпунктом 5 цього пункту).
Внесення змін до дозволу на видобування корисних копалин здійснюється із зазначенням в особливих умовах дозволу умови щодо проведення оцінки впливу на довкілля у випадках, передбачених Законом України "Про оцінку впливу на довкілля".
Внесення змін до угоди про умови користування ділянкою здійснюється органом з питань надання дозволу без внесення змін до дозволу за наявності інформації органів державного геологічного контролю про відсутність порушень надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування ділянкою надр.
Пунктом 15 Порядку № 615 визначено, що надрокористувачеві відмовляється у внесенні змін до дозволу у разі:
- невиконання ним умов користування надрами, передбачених дозволом або відповідною угодою;
- прийняття органом місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами рішення про обмеження користування надрами відповідно до законодавства;
- подання заявником документів не в повному обсязі;
- виявлення у поданих документах недостовірних даних;
- невідповідності документів, поданих заявником, вимогам пункту 17 цього Порядку.
Згідно з п. 20 Порядку № 615 у разі відмови в наданні, продовженні строку дії, переоформленні дозволу або внесенні змін до нього документи повертаються в повному обсязі заявникові.
Як вбачається зі змісту листа Держгеонадр України від 01.12.2023 № 7154/07/2-23, при розгляді наданих Товариством матеріалів (протокол Робочої групи для попереднього розгляду питань щодо внесення змін до угод про умови користування надрами від 19.11.2021 № 9-РГ-ПР/2021) відповідачем встановлено, що наявні неусунені порушення умов користування надрами. У зв`язку з чим, повернуто позивачу заяву від 07.07.2021 № 07/07-3 з доданими до неї документами щодо внесення змін до угоди про умови користування надрами. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, Держгеонадра на виконання підпункту 1 пункту 1 Рішення РНБО "Щодо стану справ у сфері надрокористування" від 19.03.2021, уведеного в дію Указом Президента України від 25.03.2021 № 122/2021 (далі Рішення РНБО) та доручення Прем`єр-міністра України від 14.05.2021 № 13237/14/1-21 здійснила планові та позапланові заходи державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог законодавства про надра відповідними суб`єктами господарювання, що проводять господарську діяльність з видобування корисних копалин, діяльність яких відповідають критеріям визначеним підпунктом 1 пункту 1 Рішення РНБО.
На підставі наказу Держгеонадр від 25.05.2021 №399 проведено позапланову перевірку діяльності ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" відповідно до спеціального дозволу на користування надрами №5870 від 15.11.2013.
Згідно з актом планової перевірки від 30.07.2021 № 44/5870 були виявлені порушення вимог законодавства у сфері надрокористування.
ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" було видано припис від 06.08.2021 № 44/5870 з встановленим терміном на усунення порушень до 06 вересня 2021 року.
Під час проведення позапланової перевірки було встановлено низку порушень. Зокрема, надрокористувачем не внесені зміни до спеціального дозволу на користування надрами від 15.11.2003 № 5870 (протокол ДКЗ України від 29.11.2018 № 4604).
Крім того, зазначено, що програма робіт з видобування вуглеводнів Краснозаярського нафтогазоконденсатного родовища до Угоди про умови користування надрами від 29.12.2018 № 5870 не виконується за термінами та видами робіт, а саме: складання і затвердження в період з IV кв. 2018 р. по IV кв. 2020 р. проектної документації, забурка другого стовбура зі свердловини № 10, випробування свердловини № 10 проектним горизонтом C1t (пункт 4); при отриманні промислових притоків вуглеводнів облаштування свердловини № 10 і введення в розробку в період з IV кв. 2020 р. по І кв. 2021 р. (пункт 5).
З лютого 2015 року ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" робіт, направлених на виконання мети спеціального дозволу на користування надрами від 15.11.2013 №5870 фактично не здійснювало, крім камеральних робіт, зазначених у листах ТОВ "КЗР Петролеум". 
У зв`язку з не виконанням припису наказом Держгеонадр від 14.09.2021 №662 дія дозволу №5870 від 15.11.2013 зупинена з 01.12.2021.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2806-IV принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено;
Відповідно до ч. 6 ст. 4-1 Закону № 2806-IV у разі якщо у встановлений законом строк суб`єкту господарювання не видано документ дозвільного характеру або не прийнято рішення про відмову у його видачі, через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб`єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності. Відмітка в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про дату прийняття заяви є підтвердженням подання заяви та документів державному адміністратору або дозвільному органу.
Днем видачі документа дозвільного характеру вважається останній день строку розгляду заяви дозвільним органом, передбаченого законом.
Верховним Судом неодноразово висловлювалися висновки щодо застосування вищевказаних норм права, зокрема й у правовідносинах, пов`язаних з оформленням дозвільних документів у сфері надрокористування.
У постанові Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №813/3145/16 зверталася увага на те, що за диспозицією ч. 6 ст.4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» у випадку невиконання дозвільним органом свого юридичного обов`язку (в установлений Законом строк видати документ дозвільного характеру або направити повідомлення про відмову у його видачі) через бездіяльність, суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру.
Колегія суддів Верховного Суду у вищевказаній постанові дійшла висновку, що юридичний факт, який полягає у бездіяльності дозвільного органу, стає передумовою для виникнення правовідносин, у яких суб`єкт господарювання може застосувати принцип мовчазної згоди. Для виникнення у суб`єкта господарювання права на застосування принципу мовчазної згоди необхідна наявність таких умов:
1) суб`єктом господарювання подані всі визначені законом документи для отримання дозволу, що підтверджується копією заяви (опису прийнятих документів) з відміткою про дату їх прийняття;
2) закінчення строку розгляду поданих документі - 10 робочих днів від дня подання заяви;
3) відсутність/несвоєчасність відповіді суб`єкта владних повноважень по суті поданої заяви.
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №818/600/17.
Отже, неприйняття рішення про відмову у наданні дозволу належним дозвільним органом, яким у спірних правовідносинах виступає Держгеонадра, свідчить про його протиправну бездіяльність. Водночас сама лише бездіяльність (неприйняття рішення у встановлений строк) не є достатньою підставою для застосування принципу мовчазної згоди.
Зокрема відповідно до абз. 1-5 ч. 5 ст. 4-1 Закону № 2806-IV підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є:
-подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком;
-виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей;
-негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру.
Законом можуть встановлюватися інші підстави для відмови у видачі документа дозвільного характеру.
Як зазначалось вище, Державною службою геології та надр України не прийнято позитивного рішення за результатом розгляду заяви позивача від 07.07.2021, зокрема, у зв`язку з наявним Наказом Держгеонадр від 14.09.2021 за № 662, яким зупинено дію дозволу позивача з 01.12.2021 з терміном усунення порушень до 01.06.2022. 
Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази оскарження позивачем вказаного наказу Держгеонадр від 14.09.2021 за № 662 та, відповідно, визнання його недійсним.
В свою чергу, внесення змін до угоди про умови користування ділянкою здійснюється органом з питань надання дозволу без внесення змін до дозволу за наявності інформації органів державного геологічного контролю про відсутність порушень надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування ділянкою надр (п. 17 Порядку № 615).
У постанові від 17.03.2021 у справі №826/9746/17 Верховним Судом наголошено на тому, що принцип мовчазної згоди може бути застосовано за умови, якщо суб`єктом господарювання дотримані всі вимоги законодавства, а у суб`єкта владних повноважень відсутня альтернатива у прийнятті або не прийнятті позитивного рішення за зверненням такого суб`єкта господарювання.
У постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №826/2810/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що закріплені у законодавстві гарантії прав суб`єктів приватного права (зокрема можливість застосування принципу мовчазної згоди), не повинні використовуватися для легалізації триваючого правопорушення або здійснення незаконної діяльності.
Беручи до уваги встановлені у цій справі обставини, зокрема, невиконання позивачем умов користування надрами, наказ Держгеонадра від 14.09.2021 за № 662, яким дію дозволу позивача зупинено з 01.12.2021, колегія суддів не вбачає підстав для зобов`язання відповідача з урахуванням принципу "мовчазної згоди" внести зміни до додатку № 2 "Програма робіт" Угоди № 5870 згідно заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" від 07.07.2021 за №07/07-3 і надати надрокористувачу належним чином оформлений примірник Угоди № 5870 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин (вуглеводні), після чого - внести інформацію до Державного реєстру спеціальних дозволів на користування надрами про зміну додатку № 2 "Програми робіт" до Угоди № 5870 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин (вуглеводні) відповідно до заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" № 07/07-3 від 07.07.2021.
Доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.12.2022 у справі № 826/3486/18, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у вказаній постанові суд касаційної інстанції наголосив, що для застосування принципу «мовчазної згоди» необхідним є не лише встановлення факту подання заяви та спливу строку її розгляду, а й з`ясування наявності у заявника права на отримання відповідного дозвільного документа, а також відсутності обставин, які виключають можливість його видачі. Таким чином, наведений правовий висновок не підтверджує позицію товариства, а навпаки свідчить про необхідність перевірки наявності у нього передбачених законом підстав для внесення змін до дозволу та угоди, а також відсутності обставин, які перешкоджають прийняттю відповідного позитивного рішення.
Варто зазначити, що у постанові від 10.01.2019 по справі № 813/3145/16 Верховний Суд прямо вказав, що диспозиція частини шостої статті 4-1 Закону № 2806-IV передбачає набуття суб`єктом господарювання права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності без отримання документа дозвільного характеру, а не виникнення у нього права на обов`язкове отримання такого документа судовим рішенням. Верховний Суд наголосив, що навіть за наявності бездіяльності дозвільного органу рішення про надання або відмову у наданні дозволу має бути прийняте саме уповноваженим органом, оскільки перевірка відповідності поданих документів вимогам законодавства віднесена до його компетенції. Суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень у вирішенні питання про надання дозволу.
Також Верховний Суд звернув увагу, що принцип «мовчазної згоди» означає набуття суб`єктом господарювання права на здійснення певних дій без отримання документа дозвільного характеру, але не створює підстав для його реалізації шляхом судового зобов`язання дозвільного органу видати відповідний дозвіл або внести зміни до нього.
Таким чином, навіть за умови встановлення протиправної бездіяльності відповідача щодо своєчасного розгляду заяви, це не зумовлює виникнення у позивача безумовного права на внесення змін до додатку № 2 «Програма робіт» Угоди № 5870 у запропонованій редакції. Принцип мовчазної згоди не може підміняти собою дискреційне повноваження органу з питань надання дозволу та не усуває необхідності перевірки дотримання надрокористувачем умов користування надрами.
Посилання апелянта1 про відсутність підстав для відмови у видачі документу дозвільного характеру, про які йдеться в Законі №2806-ІУ, колегія суддів вважає такими, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, оскільки наявні встановлені перевіркою порушення, які знайшли своє відображення у акті від 30.07.2021 №44/5870 та на підставі якого видано припис від 06.08.2021 №44/5870 та відсутня інформація про їх усунення. 
З огляду на викладене, враховуючи, що під час апеляційного перегляду справи підтвердилось допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не розгляду заяви ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" №07/07-3 від 07.07.2021 в строк, що визначений законодавством, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним та ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку буде зобов`язання Держгеонадр України повторно розглянути заяву ТОВ "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" від 07.07.2021 за №07/07-3 про внесення змін до Програми робіт (додаток 2 до Угоди про умови користування надрами), з урахуванням висновків суду.
Застосований судом спосіб захисту не передбачає вирішення питання по суті заявлених вимог замість відповідача та не визначає наперед зміст управлінського рішення. Суд обмежився покладенням на Держгеонадра обов`язку здійснити належний розгляд заяви та прийняти відповідне рішення у межах наданих повноважень і з дотриманням вимог законодавства, що не свідчить про втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
З приводу вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Виходячи зі змісту п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).
Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з ч. 6 ст. 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 135 КАС України).
З аналізу положеньст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями ст. 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що представником позивача надано докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, а саме: договір про надання правової (професійної правничої) допомоги №0852 від 25.05.2022; загальні умови надання юридичних послуг; ідентифікація клієнта за Договором про надання правої (професійної правничої) допомоги №0852 від 25.05.2022; погодинні ставки; акт здачі приймання робіт (надання послуг) №6 від 01.03.2024; детальний опис робіт Додаток до Акту № 6 від 01.03.2024; рахунок на оплату №6 від 01.03.2024; рахунок на оплату №34 від 06.12.2022; платіжне доручення №61 від 07.03.2024.
Згідно із п. 1 Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги №0852 від 25.05.2022 на замовлення клієнта Адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову (професійну правничу) допомогу (юридичні послуги) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити такі послуги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно із актом здачі-приймання (надання послуг) № 6 від 01.03.2024 та додатком до нього, Адвокатським об`єднанням було надано Клієнту адвокатські (консультаційні та юридичні) послуги згідно договору, а саме аналіз наявних документів, підготовка позовної заяви щодо оскарження бездіяльності Держгеонадра та зобов`язання вчинити дії (заява 07/07-3). Час витрачений адвокатом на надання вказаних послуг становить 4,4 години. Загальна сума витрат складає 18700,00 грн.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм ч.ч. 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Тобто, виключно за наявності заперечень сторони, за рахунок якої заявник просить відшкодувати витрати на правничу допомогу, суд може зменшити розмір таких витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).
Колегія суддів зазначає, Державна служба геології та надр України, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язана навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 21.03.2024 ТОВ "КЗР Петролеум" через систему "Електронний суд" було подано до суду першої інстанції клопотання щодо компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, яке відповідно до квитанції № 771292 того ж дня було доставлено до електронного кабінету відповідача.
Разом з цим, відповідачем, ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не було надано клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в апеляційній скарзі також не висловлено відповідних заперечень.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не може оцінювати відповідність заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на правову допомогу критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України, та, відповідно, самостійно зменшувати розмір заявлених до відшкодування сум.
Отже, відповідач будучи обізнаний про намір позивача отримати відшкодування витрат на правничу допомогу, не вчинив жодних дій щодо висловлення заперечень стосовно заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на правничу допомогу. Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу із обсягом виконаних адвокатом робіт. Колегія суддів звертає увагу, що навіть під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем також не було висловлено позиції щодо не співмірності заявленою позивачем до відшкодування суми.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З огляду на викладене, враховуючи наявність в матеріалах справи документального підтвердження понесених судових витрат, відсутність належно обґрунтованих заперечень з боку Держгеонадр щодо заявленого представником позивача розміру витрат на правничу допомогу, а також застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для перегляду заявленої позивачем суми з урахуванням принципу співмірності.
Разом з цим, з урахуванням того, що за наслідками розгляду апеляційної скарги позов ТОВ "КРЗ Петролеум" було задоволено частково, колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 139 КАС України, дійшла висновку, що вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 18700 грн підлягає частковому задоволенню, а відтак стягненню на користь ТОВ "КРЗ Петролеум" за рахунок бюджетних асигнувань Держгеонадр України підлягають судові витрати на правову допомогу у розмірі 9350 грн, що є пропорційним відносно задоволених вимог.
Колегія судді зазначає, що суд першої інстанції розглядаючи вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, не звернув уваги на відсутність заперечень з боку відповідача щодо вказаних вимог, та, зменшуючи суму таких витрат з 18700 грн до 8000 грн, керувався принципом співмірності заявленої суми витрат зі складністю даної справи, обсягом виконаної адвокатом роботи тощо, що суперечить наведеним вище нормам та висновкам Верховного Суду.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Положеннями ч. 1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що суд першої інстанції помилково визначив розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 по справі № 440/2546/24 слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо розгляду вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в редакції цієї постанови та замінивши в абзаці п`ятому резолютивної частини рішення суму витрат на правничу допомогу "8000,00 грн на суму "9350,00 грн.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України - залишити без задоволення
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КЗР ПЕТРОЛЕУМ" - задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року по справі №440/2546/24 - змінити. Викласти мотивувальну частину рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року по справі №440/2543/24 щодо розгляду вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в редакції цієї постанови. В абзаці п`ятому резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року по справі №440/2543/24 суму витрат на правничу допомогу "8000,00 (вісім тисяч гривень)" змінити на суму "9350,00 (дев`ять тисяч триста п`ятдесят гривень)".
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 по справі № 440/2546/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк