ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17235/22 Суддя (судді) першої інстанції: Зеленов А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Вівдиченко Т.Р., Карпушової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, у якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу від 26.01.2022 № 0004693-1306-2659 про сплату земельного податку в сумі 23383,88 грн;
- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві в порядку та спосіб визначений діючим законодавством вчинити дії щодо обліку податкового зобов`язання із сплати земельного податку в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 з урахуванням скасування податкових повідомлень-рішень про сплату земельного податку.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що оскаржувана податкова вимога прийнята неправомірно та відповідач не вчиняв дії щодо обліку податкового зобов`язання зі сплати земельного податку в інтегрованій картці позивача з урахуванням скасування у судовому порядку податкових повідомлень-рішень від 30.04.2015 №552-17, від 09.04.2014 №0002831703, від 24.06.2016 №5748-1305. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій останній просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач виніс вимогу на підставі неузгодженого податкового рішення, при цьому не виконав свого обов`язку вносити відомості до інформаційної системи, яка забезпечує відображення результатів судового оскарження.
Стверджує, що судом першої інстанції не надано оцінку щодо позовної вимоги про зобов`язання Головне управління Державної податкової служби у м. Києві в порядку та спосіб визначений діючим законодавством вчинити дії щодо обліку податкового зобов`язання із сплати земельного податку в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 з урахуванням скасування податкових повідомлень-рішень про сплату земельного податку.
Посилаючись на такі та інші аргументи, апелянт просить задовольнити апеляційну скаргу.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2025 та від 21.10.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від представника відповідача до суду 27.11.2025 надійшли додаткові пояснення.
Колегія суддів не приймає до уваги зазначені додаткові пояснення під час розгляду апеляційної скарги, оскільки подані відповідачем поза строком, який встановлений в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 01.09.2025.
Так, матеріалами справи підтверджується, що зазначену ухвалу суду від 01.09.2025 відповідачу доставлено до електронного кабінету 02.09.2025 о 22:12. Клопотання про поновлення строку на подачу додаткових пояснень на апеляційну скаргу відповідачем не подавалося.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до вимог статті 59, 60 Податкового кодексу України, Головним управлінням ДПС у м. Києві сформовано податкову вимогу від 26.01.2022 №0004693-1306-2659 з земельного податку з фізичних осіб на суму 23 383,88 гривень.
Головним управлінням ДПС у м. Києві 26.01.2022 прийнято рішення №0004693-1306-2659 про опис майна у податкову заставу.
Позивач 12.05.2022 не погодившись з вказаною вимогою, оскаржив її до ДПС України та рішення про опис майна у податкову заставу в адміністративному порядку.
Листом від 20.07.2022 №7603/6/99-00-06-02-02-05 на адвокатський запит від 13.07.2022 Державна податкова служба України повідомила про розгляд скарги від 12.05.2022.
Листом від 20.09.2022 №11365/6/99-00-06-02-02-06 на адвокатський запит від 15.09.2022, Державна податкова служба України повідомила, що ДПС прийнято рішення від 14.09.2022 №7087/Б/99-00-06-01-04-09, яким податкову вимогу від 26.01.2022 №0004693-1306-2659 та рішення про опис майна у податкову заставу від 26.1.2022 №0004693-1306-2659 ГУ ДПС у м. Києві залишено без змін, а скаргу без задоволення. Рішення направлено 14.09.2022 на адресу скаржника, зазначену у скарзі, рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до інформації про розмір та структуру податкового боргу, який підлягає стягненню за ОСОБА_1 станом на 30.06.2025 рахується податковий борг у розмірі 23 383,88 грн, який виник у зв`язку з несплатою податкових повідомлень-рішень форми "Ф" по земельному податку з фізичних осіб від 19.09.2017 №45232-1305 на суму 11 691,94 гривень та від 31.07.2018 №60963-1305-2659 на суму 11691,94 гривень.
Не погодившись з податковою вимогою та рішенням про опис майна у податкову заставу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до статті 14 Податкового кодексу України у цьому Кодексі поняття вживаються в такому значенні:
- податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (пп.14.1.175 п.14.1);
- податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу (пп.14.1.153 п.14.1);
- податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом (пп.14.1.155 п.14.1).
Згідно з пунктом 57.3 статті 57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Строк давності, визначений пунктом цього Кодексу для стягнення податкового боргу, у такому випадку розпочинається не раніше дня виникнення податкового боргу у сумі, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 59.3 статті 59 Податкового кодексу України податкова вимога разом з детальним розрахунком суми податкового боргу надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку направлення податковими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 №610 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.07.2017 за №902/30770, податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується податковим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.
Пунктом 2 розділу ІІ вказаного Порядку визначено, що податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ вказаного Порядку протягом періоду оскарження платником податків відповідно до статті 56 Кодексу суми грошових зобов`язань, визначених податковим органом відповідно до Кодексу та інших законодавчих актів, податкова вимога з податку, що оскаржується, не формується та не надсилається, а сума такого грошового зобов`язання вважається неузгодженою.
Водночас з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення. (п.88.1, 88.2 ст.88 ПК України). 
Відповідно до підпункту 89.1.2 пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.
Згідно з пунктом 89.2 статті 89 Податкового кодексу України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.
У разі якщо балансова вартість майна, на яке поширюється податкова застава, є меншою ніж сума податкового боргу платника податків, право податкової застави поширюється на таке майно.
У разі якщо балансова вартість такого майна не визначена, його опис здійснюється за результатами оцінки, яка проводиться відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".
У разі збільшення суми податкового боргу складається акт опису до суми, відповідної сумі податкового боргу платника податків, у порядку, передбаченому цією статтею.
Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що податкова вимога є дійсною протягом усього терміну безперервного існування податкового боргу платника податків з моменту його утворення та до моменту повного погашення за всіма видами податків і зборів. 
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку застосування податкової застави податковими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.06.2017 №586 та зареєстрованого в Міністерства юстиції України 14.07.2017 за №859/30727, опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення про опис майна у податкову заставу (додаток 1), яке приймається керівником податкового органу (його заступником або уповноваженою особою). Рішення про опис майна у податкову заставу надається платнику податків, що має податковий борг.
Верховний Суд у постановах від 21.06.2022 у справі №240/6321/20 та від 17.11.2021 у справі № 160/15095/20 дійшов висновку про те, що передумовою винесення податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову є наявність податкового боргу, тобто суми узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлені законом строки.
Крім того, у постанові від 29.01.2019 у справі № 826/17624/16 Верховний Суд вказав, що відсутність узгодженого грошового зобов`язання унеможливлює надання такому зобов`язанню статусу податкового боргу, відповідно є неможливим складання податковим органом вимоги про сплату боргу та, як наслідок, прийняття рішення про опис майна у податкову заставу у зв`язку із наявністю непогашеного податкового боргу.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відтак, ключовим питанням при вирішенні даного спору є з`ясування факту наявності або відсутності податкового боргу у ОСОБА_1 , тобто податкового зобов`язання позивача, яке є узгодженим, проте не сплаченим у встановлені законом строки.
Відповідно до фактичних обставин справи, спірні податкова вимога та рішення про опис майна в податкову заставу прийняті на підставі наявності в інтегрованій картці платника податку податкового боргу, який виник на підставі сформованого та направленого позивачу податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №60963-1305-2659 від 31.07.2018 про нарахування суми податкового зобов`язання у сумі 11961,94 грн (повернуто за закінченням встановленого строку зберігання) та №45232-1305 від 28.04.2017 про нарахування суми податкового зобов`язання у сумі 11961,94 грн (отримано позивачем особисто 07.07.2017, що пітверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового перекладу) (а.с.39-43).
Посилання апелянта на неотримання податкових повідомлень-рішень є безпідставними, виходячи із такого.
Відповідно до пунктів 42.1, 42.2, 42.5 статті 42 Податкового кодексу України податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. 
Таким чином, податковим законодавством передбачено два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків (без використання електронного кабінету): надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено відповідачем у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Оскільки поштове відправлення, яке містило податкове повідомлення-рішення від 19.04.2018 №60963-1305-2659 повернулося із відмітною «за закінченням терміну зберігання», тобто із причин, що не залежали від контролюючого органу, то таке податкове повідомлення-рішення є належним чином врученим (а.с. 42).
Крім того, колегія суддів зазначає, що зі змісту пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України вбачається, що грошове зобов`язання набуває статусу неузгодженого саме з моменту звернення платника податків до суду з позовом про оскарження податкового повідомлення-рішення. 
Апелянтом до суду не надано доказів оскарження податкових повідомлень-рішень №60963-1305-2659 від 19.04.2018 та №45232-1305 від 28.04.2017 у судовому порядку, отже такі рішення є чинним, а визначена ним несплачена своєчасно сума податкового зобов`язання набула статусу податкового боргу. 
Доводи апелянта про те, що відповідач не вчиняв дії щодо обліку податкового зобов`язання зі сплати земельного податку в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 з урахуванням скасованих податкових повідомлень-рішень від 30.04.2015 №552-17 постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/13909/15, від 09.04.2014 №0002831703 постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/12238/14, від 24.06.2016 №5748-1305 постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/11997/16, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи із такого.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. 
Згідно матеріалів справи, контролюючий орган на підтвердження своєї позиції надав до суду копію інтегрованої картки платника податку та інформацію про розмір, структуру податкового боргу по податку на майно в частині плати за землю з фізичних осіб.
Вищевказаними доказами суб`єкт владних повноважень підтвердив, що податковий борг виник у зв`язку з несплатою податкових повідомлень-рішень форми «Ф» №60963-1305-2659 від 31.07.2018 та №45232-1305 від 28.04.2017.
Таким чином, контролюючим органом прийнято оскаржувані податкову вимогу та рішення про опис майна в податкову заставу на підставі несплаченої суми податкового зобов`язання, визначеного податковими повідомленнями-рішеннями № 60963-1305-2659 на суму 11 691,94 грн від 19.04.2018 та №45232-1305 від 28.04.2017 на суму 11 691,94 грн. 
В даному випадку правові наслідки скасування податкових повідомлень-рішень від 30.04.2015 №552-17, від 09.04.2014 №0002831703, від 24.06.2016 №5748-1305 не мають жодного відношення щодо прийнятої податковим органом податкової вимоги від 26.01.2022 №004693-1306-2659, а також рішення про опис майна у податкову заставу №0004693-1306-2659.
Щодо доводів апелянта про те, що відповідач не надав жодного доказу, який би підтверджував законність та підстави обліку позивача як платника земельного податку, колегія суддів зазначає, що відповідач зобов`язаний доказувати правомірність свого рішення, що здійснено останнім у цій справі, однак, цьому кореспондує і обов`язок позивача підтвердити доводи, на які він посилається в обґрунтування позовної заяви та власної позиції. 
Позивачем не надано доказів та документів, які б спростовували факт відсутності податкового боргу або оскарження податкових повідомлень-рішень №60963-1305-2659 від 19.04.2018 та №45232-1305 від 28.04.2017 у судовому порядку.
З приводу доводів апелянта про те, що судом в мотивувальній частині оскаржуваного рішення не наведено жодних мотивів щодо позовної вимоги про зобов`язання Головне управління Державної податкової служби у м. Києві в порядку та спосіб визначений діючим законодавством вчинити дії щодо обліку податкового зобов`язання із сплати земельного податку в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 з урахуванням скасування податкових повідомлень-рішень про сплату земельного податку, колегія суддів зазначає, що вищевказана вимога є похідною від вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги від 26.01.2022 № 0004693-1306-2659 про сплату земельного податку в сумі 23383,88 грн. Оскільки основні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, відсутні підстави для надання оцінки по суті похідній вимозі.
Судова колегія вказує, що апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.
Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.
Підсумовуючи вищевикладене, за результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2025 року у справі №640/17235/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді Т.Р.Вівдиченко

О.В.Карпушова