Справа № 450/3675/25
Провадження № 2/466/573/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова 
у складі: головуючого судді Зими І.Є.
секретаря с/з Васинчик М.О.
представника відповідача Палко Д.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -
в с т а н о в и в :
18 серпня 2025 року, ТОВ «Новий Колектор» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №1048-1615 від 11.02.2022 , у розмірі 34 320 грн. та судовий збір.
В обґрунтування вимог зазначає, що 11.02.2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1048-1615. Відповідно до умов зазначеного договору, кредитодавцем відкрито відповідачу кредитну лінію та надано грошові кошти у розмірі 4800 грн на умовах строковості, зворотності та платності, для задоволення особистих потреб позичальника. Згідно умов договору: строк кредитування становить 300 календарних днів; проценти за користування кредитом нараховуються за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості; встановлено процентну ставку: знижену (пільгову) – 2відсотка за кожен день користування кредитом; стандартну – 3 відсотка за кожен день користування кредитом у випадку порушення умов договору; позичальник зобов`язаний своєчасно сплачувати проценти та повернути суму кредиту у встановлений договором строк. Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, перерахувавши відповідачу кредитні кошти. Натомість відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, кредитні кошти та проценти у встановлені строки не повернув, у зв`язку з чим станом на момент звернення до суду утворилась заборгованість.
Крім того, позивач зазначає, що між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором. У зв`язку із наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.
Ухвалою суду від 03.09.2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.
29.09.2025 року на адресу суду надійшов відзив. Відповідач зазначає, що кредитний договір належним чином не підтверджений, зокрема відсутні докази його підписання електронним підписом. Позивачем не доведено факт отримання ним кредитних коштів; нарахування процентів, зокрема за ставкою 3 відсотки на день, є неправомірним; розмір нарахованих процентів є надмірним та неспівмірним сумі кредиту, позивачем не доведено належним чином перехід до нього права вимоги. З урахуванням наведеного, відповідач просить у задоволенні позову відмовити.
В судове засідання представник позивача не з`явився, разом з позовною заявою ним було подано клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача.
Представник відповідача, адвокат Палко Д.І. , просила суд визнати позов безпідставним, та відмовити в задоволенні позову повністю, покликаючись на аргументи, викладені у відзиві. Зокрема пояснила, що відповідач неодноразово брав кредитні кошти в різних кредитних установах, але завжди своєчасно їх повертав. Даного кредитного договору відповідач не укладав.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення цивільних прав та обов`язків, а відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальнику, який зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 11.02.2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачем укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1048-1615. З умов вказаного договору вбачається, що він містить усі істотні умови кредитного договору.
Так, відповідно до п. 1.1 договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти, а позичальник — повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до п. 1.2 договору сума кредиту становить 4800 грн. Згідно з п. 1.3 договору строк користування кредитом становить 300 календарних днів.
Відповідно до п. 1.4 договору кредит надається шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківську картку, зазначену позичальником, що свідчить про погодження сторонами способу виконання зобов`язання.
Згідно з п. 2.1 договору проценти за користування кредитом нараховуються щоденно на фактичний залишок заборгованості.
Відповідно до п. 2.2 договору встановлено процентну ставку у розмірі 2 відсотки за кожен день користування кредитом, що є платою за користування кредитними коштами.
Разом з тим, відповідно до п. 2.3 договору у разі порушення позичальником умов договору застосовується підвищена процентна ставка у розмірі 3 відсотки за кожен день користування кредитом.
З аналізу п. 2.3 договору вбачається, що така ставка застосовується не як звичайна плата за користування кредитом, а як наслідок порушення зобов`язання, тобто має ознаки відповідальності. Відповідно до п. 3.1 договору позичальник зобов`язаний своєчасно повернути кредитні кошти та сплачувати проценти. Згідно з п. 3.2 договору у разі порушення умов договору позичальник несе відповідальність, передбачену договором та законодавством.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору, а згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Позивач у позові зазначає, що виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти, однак відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Відповідач у відзиві заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що кредитний договір не укладений належним чином, відсутні докази отримання ним кредитних коштів, нарахування процентів є неправомірним, а також позивач не довів належним чином перехід права вимоги. Суд критично оцінює доводи відповідача щодо неукладення договору.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин може вчинятися у письмовій, у тому числі електронній формі. Згідно зі ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом акцепту оферти та вважається підписаним у разі використання електронного підпису або одноразового ідентифікатора.
Як встановлено судом, відповідач при укладенні договору зазначив свої персональні дані, номер телефону та банківську картку для зарахування коштів, що свідчить про його волевиявлення на укладення договору. Вказані дії є послідовними та узгодженими і не можуть бути випадковими. Доказів того, що зазначені дії були вчинені третіми особами або що відповідач не мав можливості контролювати свої персональні дані, суду не надано, у зв`язку з чим доводи відповідача про неукладення договору є необґрунтованими. 
Щодо доводів відповідача про відсутність отримання кредитних коштів, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.4 договору кредитні кошти надаються шляхом їх перерахування на банківську картку позичальника.
Судом встановлено, що така картка була зазначена відповідачем при укладенні договору. Згідно з наданою банківською інформацією, на ім`я відповідача відкрито банківський рахунок, на який 11.02.2022 року зараховано грошові кошти у сумі 4800 грн . Виписка по рахунку підтверджує факт зарахування коштів та їх подальший рух, що свідчить про фактичне використання відповідачем кредитних коштів.
У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 Верховний Суд вказав, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо.
Таким чином, доводи відповідача про неотримання кредиту спростовуються матеріалами справи.
Щодо доводів відповідача про відсутність переходу права вимоги, суд зазначає, що відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, а згідно зі ст. 516 ЦК України така заміна не потребує згоди боржника. У своїй постанові від у справі №916/2286/16 Верховний Суд виснував, що договір факторингу, укладений з порушенням умов (щодо суб`єкта, форми) є оспорюваним, тобто його недійсність встановлюється судом.
За відсутності доказів оскарження відповідачем чи сторонами договору його умов, відсутні підстави для висновку про його недійсність.
Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч.1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до правового висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у його постанові від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17: "З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності".
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Матеріалами справи підтверджено укладення договору факторингу, а тому позивач є належним кредитором.
Щодо нарахування процентів, суд зазначає, що відповідно до ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання процентів, однак підвищена процентна ставка, передбачена п. 2.3 договору, має ознаки відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові ВП Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 «Отже, «користування кредитом» це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Припис абзацу другого ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків ВП ВС також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). ВП ВС вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає. ВП ВС підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання».
Суд зазначає, що відповідно до п. 2.1 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щоденно на фактичний залишок заборгованості, що свідчить про погоджений сторонами порядок обчислення плати за користування кредитними коштами залежно від строку їх використання. Згідно з п. 2.2 договору процентна ставка у розмірі 2 відсотки за кожен день користування кредитом є платою за користування кредитом у розумінні ст. 1048 ЦК України та підлягає застосуванню протягом строку належного виконання зобов`язання.
Разом з тим, відповідно до п. 2.3 договору, у разі порушення позичальником строків виконання зобов`язання, застосовується підвищена процентна ставка у розмірі 3 відсотки за кожен день користування кредитом. Аналіз змісту зазначеного пункту договору дає підстави для висновку, що така ставка не є звичайною платою за користування кредитом, а встановлюється саме як наслідок порушення зобов`язання, а отже має ознаки відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Крім того, суд враховує, що спірні правовідносини є правовідносинами у сфері споживчого кредитування, а відповідач є споживачем фінансових послуг. Відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору не повинні створювати істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін на шкоду споживача, а кредитодавець зобов`язаний діяти добросовісно та розумно. Суд враховує, що встановлення надмірного фінансового навантаження на споживача, зокрема шляхом нарахування процентів у розмірі, що у кілька разів перевищує суму отриманого кредиту, суперечить зазначеним принципам.
Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Встановлення сторонами договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить 29 520 грн., є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, адже тіло кредиту становить лише 4 800 гривень.
Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.
З урахуванням наведеного, вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 за кредитом, нарахованих внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, задоволенню в заявленому розмірі не підлягають.
Таким чином, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, доводи позивача та заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення тіла кредиту в розмірі 4 800 грн., та нарахованих відсотків в розмірі 10 000 грн.
Судом встановлено факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем грошових коштів та наявність у нього обов`язку їх повернення.
Разом з тим, заявлений позивачем розмір заборгованості не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки нараховані проценти є неспівмірними із сумою отриманого кредиту, а комісія за видачу кредиту та проценти, не підлягають стягненню з підстав, наведених судом у мотивувальній частині рішення.
З огляду на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у частині основного боргу та процентів за користування кредитом у зменшеному розмірі, а в іншій частині позову - відмовити.
Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати. 
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд ,- 
у х в а л и в :
позов задовольнити частково . 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» заборгованість за Кредитним договором 1048-1615 від 11.02.2022 року у розмірі 14 800 (чотирнадцять тисяч вісімсот гривень) грн., яка складається з 4 800 грн. – тіло кредиту, та 10 000 грн. - за нарахованими відсотками за користування кредиту.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) судового збору.
Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Сторони в справі:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» ЄДРПОУ: 43170298, місцезнаходження: м. Київ, вул. Алмазова Генерала, 13, офіс 601.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима