КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4185/2026
Справа № 363/4656/16-ц

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

08 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року, постановлену у складі судді Рудюка О.Д. в м. Вишгород щодо залишення позову без розгляду у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ну, намалюй», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , треті особи ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Дефо» про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування земельних ділянок,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», Київської обласної державної адміністрації, змінивши предмет позову в червні 2023 року, просив витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_5 земельні ділянки: пл. 0376 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6021, пл. 0,3716 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6116, пл. 0,4941 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6112, пл. 0,46 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6113, пл. 0,3864 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6115, пл. 0,3247 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6111, пл. 0,0777 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6033, пл. 0,0986 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6401, пл. 0,0666 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6417, пл. 0,0769 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6148, пл. 0,0644 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6416, пл. 0,0813 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6410, пл. 0,0621 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6412, пл. 0,0888 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6408, пл. 0,0641 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6409, пл. 0,0854 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6404, пл. 0,0817 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6406, пл. 0,0683 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6407, пл. 0,0694 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6403, пл. 0,1186 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6402, пл. 0,0959 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6420; ОСОБА_4 земельні ділянки: пл. 0,0441 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6002, пл. 0,0575 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6003, пл. 0,994 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6004, ОСОБА_8 земельні ділянки: пл. 0,0567 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6005, пл. 0,0129 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6020, ОСОБА_9 земельні ділянки: пл. 0,013 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6006, пл. 0,0861 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6019, ОСОБА_10 земельну ділянку пл. 0,0591 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6018, ОСОБА_12 земельні ділянки: пл. 0,0286 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6027, пл. 0,0205 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6028, ТОВ «Ну, намалюй!» земельну ділянку пл. 0,0612 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6030, ОСОБА_14 земельну ділянку пл. 0,3987 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6114, ОСОБА_11 земельну ділянку пл. 0,0578 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6031, ОСОБА_13 земельні ділянки пл. 0,7 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6415, пл. 0,13 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:64144, ОСОБА_15 земельну ділянку пл. 0,065 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6419, ОСОБА_16 земельну ділянку пл. 0,06 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6411, ОСОБА_17 земельну ділянку пл. 0,0646 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6405, ОСОБА_18 земельну ділянку 0,6 га. з кадастровим номером 3221884000:33:016:6413, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельну ділянку пл. 0,0892 га. з кадастровим номером 3221884000:33:015:6001.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року позов прокурора залишено без розгляду.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор посилався на те, що залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції застосував норми ЦПК України, які набули чинності з 09 квітня 2025 року, оскільки вважав, що вони мають зворотну дію в часі. 
Зауважував, що згідно з прямою вказівкою ст. 3 ЦПК України, закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Закріплена Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» вимога про проведення експертно-грошової оцінки спірних земельних ділянок і внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі їх вартості є для прокурора новим обов`язком, який не існував на час звернення до суду і з огляду на ст. 3 ЦПК України не може мати зворотної дії в часі. Станом на дату відкриття провадження в справі 30 вересня 2019 року діяла редакція ст. 177 ЦПК України, якою визначено перелік документів, що додаються до позову. Позовну заяву з доданими до неї документами подано прокурором до суду з дотриманням вимог ст. 177 ЦПК України та підстав для залишення її без руху судом не вбачалось.
Вказував, що судом першої інстанції помилково не враховано, що в законодавстві України, в тому числі і в Законі України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» відсутні норми, які вказують на те, що абзац 2 ч. 4 ст. 177 ЦПК України має зворотну дію в часі. Посилання суду на п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону про застосування абзацу 2 ч. 4 ст. 177 ЦПК України вважав безпідставним, оскільки цим пунктом передбачено зворотну дію закону в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права. Умови та порядок компенсації викладено законодавцем у ч. 5 ст. 390 ЦК України. Порядок обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна в добросовісного набувача викладено у ст. 388 ЦК України. Натомість абзац другий частини четвертої ст. 177 ЦПК України не містить умов та порядку компенсації вартості нерухомого майна, а також порядку обчислення та перебігу граничного строку, оскільки є нормою процесуального права, а не нормою матеріального права. Стаття 177 ЦПК України лише встановлює вимог до документів, що додаються до позовної заяви.
Таким чином, абзац другий ч. 4 ст. 177 ЦПК України не має зворотної дії в часі.
Посилався на зміст ст. 58 Конституції України щодо принципу незворотності дії законів у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, зазначив, що в силу цих положень абз. 2 ч. 4 ст. 177 ЦПК України і не міг би мати зворотної дії в часі, оскільки ця норма погіршує становище позивача внаслідок встановлення додаткових вимог до позовної заяви, а не пом`якшує її. 
Наводив положення ст. 3 ЦПК України, якою передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Посилався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 905/2382/18, від 21 липня 2021 року у справі № 904/903/20, від 20 січня 2021 року у справі № 905/2382/18, від 12 листопада 2020 року у справі № 911/956/17 про те, що факт подання позовної заяви із зазначенням вимог та підстав такого звернення є реалізацією права на судовий захист та за своєю правовою природою є процесуальною дією, що зумовлює обов`язок суду розглянути спір із застосуванням до спірних правовідносин процесуального закону, чинного на дату звернення відповідної особи до суду та розгляду її позовних вимог.
Вважав, що таким чином, норми ЦПК України підлягають застосуванню в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії - звернення прокурора з позовом до суду в 2016 році.
Оскільки позовна заява відповідала вимогам ст. 177 ЦПК України у редакції, чинній на момент прийняття судом справи до свого провадження - 30 вересня 2019 року, підстав для подання прокурором експертно-грошової оцінки спірних земельних ділянок та доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у сумі їх вартості не було, що помилково не враховано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.
Зазначав, що оспорювані розпорядження прийнято Вишгородською районною державною адміністрацією в порушення вимог ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. 22, 56, 84, 116, 118 ЗК України, ст. 42 Лісового кодексу України, ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки ліси взагалі не можуть передаватися у власність (за виключенням винятку, передбаченого ч. 2 ст. 56 ЗК України), як наслідок, спірні земельні ділянки підлягають витребуванню від кінцевих власників на підставі ст. 387 ЦК України як в недобросовісних набувачів.
Водночас, вимога ч. 4 ст. 177 ЦПК України про обов`язок позивача додати до позову документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, застосовується виключно щодо позовних вимог про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України) і не підлягає застосуванню до вимог щодо витребування майна у добросовісного набувача (ст. 387 ЦК України). 
Вважав, що як наслідок, вищевказані зміни до цивільного законодавства не повинні застосовуватися до спірних правовідносин. Крім того, вирішення питання щодо добросовісності чи недобросовісності відповідачів у правовідносинах має здійснюватися судом на стадії ухвалення рішення і він не вправі відхиляти ці твердження позивача ще на стадії розгляду справи.
Зазначав, що невнесення прокурором вартості майна виключає можливість постановлення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, але не виключає можливість розгляду справи за позовом прокурора та ухвалення судом рішення про витребування майна від недобросовісного набувача. При цьому у випадку підтвердження в ході судового розгляду недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування ч. 5 ст. 390 ЦК України, а у разі спростування відповідних доводів прокурора і встановлення обставин добросовісності відповідача відмовляє у задоволенні позову, застосовуючи ч. 5 ст. 390 ЦК України, з огляду на невнесення прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду.
Тобто у випадку, якщо під час судового розгляду на стадії ухвалення рішення суд у цій справі дійде висновку, що відповідачі є добросовісними набувачами і до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 388 ЦК України і ч. 5 ст. 390 ЦК України, це є підставою для відмови в позові.

Від відповідача ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_61 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Вказувала, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ, яким ст. 388 ЦК України викладено в новій редакції, а також ст. 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою. Також було внесено зміни до ст. 177, 185 ЦПК України. Зміни, внесені цим Законом, мають безпосереднє відношення до позовних вимог, які пред`явлені прокурором в даній справі, оскільки Закон має ретроспективну дію.
Посилалася на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19 (провадження № 61-9752св24, від 27 серпня 2025 року у справі № 570/5006/21 (провадження № 61-14727св23), від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21 (провадження № 61-11211св23), від 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21 (провадження № 61-6930св24), у яких Верховний Суд виснував, що Закон № 4292-ІХ, який набув чинності після розгляду справи судами, має ретроспективну дію, а тому при новому розгляді судам слід враховувати положення Закону № 4292-ІХ, встановлювати, чи є останній набувач добросовісним, чи підлягає стягненню на його користь компенсація вартості витребуваного майна, її розмір тощо.
Вказувала на нерелевантність правових висновків Верховного Суду, на які посилається прокурор у апеляційній скарзі, оскільки вони постановлені до набрання чинності Законом № 4292-ІХ.

Крім того, додаткові пояснення на апеляційну скаргу було подано відповідачем ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_62 . Зазначав, що прокурор намагається ввести суд в оману, вказуючи, що звертається з позовом про витребування майна у недобросовісних набувачів, оскільки прокурором було подано позовну заяву, відповідно до якої підставою позову було саме посилання на ст. 388 ЦК України (право власника на витребування майна від добросовісного набувача). Таким чином, сама прокуратура подала позовну заяву з підстав ст. 388 ЦК України та просить витребувати земельні ділянки у відповідачів як добросовісних набувачів, а відповідно підлягають застосуванню норми матеріального права, зазначені в ст. 390 ЦК України.
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24, а також судову практику, яка формується апеляційним судом при вирішенні подібних справ.
Вказував, що жодною нормою ЦПК України не передбачено виключення з розгляду справи третіх осіб, яких було залучено до такого розгляду.

В судове засідання з`явився прокурор Літковець Ю.А., яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, представник відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_63 , представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_64 , представник відповідача ОСОБА_15 - ОСОБА_65 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судових повісток-повідомлень: Кабінет Міністрів України, Київська обласна державна адміністрація, Вишгородська районна державна адміністрація Київської області - до електронного кабінету, решта учасників справи - на відомі суду поштові адреси. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи наведене, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в листопаді 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», Київської обласної державної адміністрації про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування земельних ділянок.
Позов мотивував тим, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 15 березня 2005 року № 127 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «Дефо», вилучено із земель ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на території Лебедівської сільської ради земельну ділянку загальною площею 9,5870 га та зазначену земельну ділянку надано ТОВ «Дефо» в оренду на 49 років під розміщення садівницького товариства.
15 березня 2005 року між Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області та ТОВ «Дефо» укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки.
Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 26 липня 2005 року № 410 затверджено матеріали технічної документації із землеустрою по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки членам садівничого товариства ТОВ «Дефо» та передано 79 його членам земельні ділянки у власність, в тому числі ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 . На підставі вказаного розпорядження вказаним фізичним особам 14 вересня 2005 року видано державні акти на право власності на земельні ділянки.
В подальшому частина вказаних громадян, а саме ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_97 , ОСОБА_67 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_72 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , ОСОБА_105 , ОСОБА_106 , ОСОБА_78 , ОСОБА_107 , ОСОБА_80 , ОСОБА_108 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_89 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , ОСОБА_92 , ОСОБА_113 на підставі договорів купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року відчужили належні їм земельні ділянки на користь ОСОБА_114 , на підставі чого останній 14 грудня 2005 року видано державні акти на право власності на земельні ділянки. Далі ОСОБА_114 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2006 року відчужила належні їй земельні ділянки на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_1 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_5 , і останньою здійснено її поділ. Крім того, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2007 року відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , а ОСОБА_114 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2006 року відчужила належні їй 39/79 частин чотирьох земельних ділянок на користь ОСОБА_1 .
Інша частина членів вказаного садового товариства, а саме ОСОБА_115 , ОСОБА_95 та ОСОБА_116 відчужили належні їм земельні ділянки на користь ОСОБА_117 , на підставі чого останній 30 березня 2007 року видано державний акт на право власності на земельні ділянки, одна з яких була відчужена нею на користь ОСОБА_4 , яка здійснила поділ цієї земельної ділянки на шість окремих.

В червні 2023 року прокурором подано заяву щодо виключення із процесуального статусу третіх осіб, залучення належних співвідповідачів, заміни позивача у справі Кабінет Міністрів України на його процесуального правонаступника Київську обласну державну адміністрацію, уточнення позовних вимог.
Серед іншого, прокурор у даній заяві посилався на те, що ряд відповідачів під час судових розглядів справи № 363/4656/16 здійснили відчуження, поділ і об`єднання спірних земельних ділянок, і після неодноразового поділу, об`єднання та відчуження спірних земельних ділянок, які першочергово зазначались у позовній заяві, їх власниками на даний час є інші особи, яких необхідно залучити до участі в справі в якості відповідачів.
Також прокурор звертав увагу на обрання належного способу захисту порушеного права, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, згідно яких, власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власності (п. 148 постанови) (а. с. 212 т. 10).
Прокурор зазначав, що вилучення спірних земель та їх подальша передача у власність проведена з порушенням вимог законодавства.
Ураховуючи наведене, прокурор просив суд витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння відповідачів спірні земельні ділянки.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2018 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Вишгородська районна державна адміністрація Київської області при прийнятті спірних розпоряджень не порушила вимог Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Крім того, на час звернення першого заступника прокурора Київської області з позовом у цій справі спливла позовна давність.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено з інших правових підстав.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову одночасно у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог та пропуском позовної давності. Апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора, проте вказав про пропуск ним позовної давності та відмовив у задоволенні позову з цієї підстави.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року скасовано, справу № 363/4656/16-ц передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з`ясували, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з вищезазначеним позовом; не звернули уваги на те, що із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності звернувся тільки представник одного відповідача та відмовили у задоволенні позову прокурора повністю; не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду та обставин справи, не перевірили доводів прокурора, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року позовну заяву прокурора залишено без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення вказаних вище недоліків.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції застосував Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким було внесено зміни, зокрема, до ст. 261, 388, 390 і 391 ЦК України, а також ч. 4 ст.177 і ч. 2 ст. 185 ЦПК України, і який набрав чинності 09 квітня 2025 року.
Суд першої інстанції наголосив, що правовідносини щодо розгляду в суді поданого прокурором позову справді виникли до набрання чинності положеннями від 12 березня 2025 року № 4292-IX, однак вони продовжують існувати і після його ухвалення, тому повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
При цьому вимога про необхідність додавання до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, не є встановленням нового обов`язку для учасника судового процесу, а є однією з процесуальних вимог до позовної заяви органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову.
Суд першої інстанції також врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21, від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21 про обов`язковість врахування положень Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача».
Враховуючи вищевикладене, суд вважав необхідним залишити позовну заяву прокурора без руху для внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, станом на дату подання прокурором позовної заяви.

02 жовтня 2025 року до суду надійшли пояснення прокурора, в яких стверджувалося про обізнаність відповідачів щодо незаконності набуття у власність спірних земельних ділянок та їх недобросовісність у спірних правовідносинах. Зазначав про відсутність підстав для долучення у даній справі експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки, а також внесення на депозитний рахунок Вишгородського районного суду Київської області вартості спірної земельної ділянки.

Залишаючи позов без розгляду ухвалою від 09 жовтня 2025 року на підставі ч. 13 ст. 257 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не були усунуті недоліки позовної заяви і не виконана ухвала суду від 22 вересня 2025 року про залишення позову без руху.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року, яким внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.

Законом України № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту:
«5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 4292-IX частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту:
«У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України у редакції Закону України № 4292-IX).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц підкреслено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. Разом з тим, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.

Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.

У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування приписів частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор посилався на наявність підстав для витребування земельної ділянки та обґрунтував свої вимоги, зокрема, недобросовісністю набувачів, у яких просив витребувати земельні ділянки, посилаючись на їх обізнаність щодо незаконності набуття у власність спірних земельних ділянок лісового фонду, які не могли бути передані у приватну власність в силу приписів земельного законодавства та які, як стверджував прокурор, були набуті з грубим порушенням вимог ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. 22, 56, 84, 116, 118 ЗК України.

Тобто, доводи прокурора та його позиція у спірних правовідносинах зводяться до того, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави внаслідок неправомірних і недобросовісних дій відповідачів.

За встановлених у цій справі обставин суд першої інстанції зробив неправильний висновок про залишення позову без розгляду, оскільки прокурор у цій справі пред`явив позов про витребування земельної ділянки у недобросовісних набувачів, а отже приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, абзацу третього частини другої статті 185 ЦПК України у такому випадку не підлягають застосуванню при вирішенні питання про прийняття позову до розгляду. Питання про добросовісність/ недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення.

Подібні висновки у спірних правовідносинах висловлено у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24 (провадження № 61-11478св25), від 01 грудня 2025 року у справі № 354/419/25 (провадження № 61-11906св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/417/25 (провадження № 61-12635св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/1754/24 (провадження № 61-12524св25), від 04 лютого 2026 року у справі № 354/358/25 (провадження № 61-15655св25), від 11 лютого 2026 року у справі № 127/8322/25 (провадження № 61-12907св25), від 04 березня 2026 року у справі № 698/168/24 (провадження № 61-13558св25), від 06 березня 2026 року у справі № 187/1157/24 (провадження № 61-1362св26), від 18 березня 2026 року у справі № 390/599/25 (провадження № 61-14713св25), від 25 березня 2026 року у справі № 127/7513/25 (провадження № 61-12830св25), від 01 квітня 2026 року у справі № 362/6684/16-ц (провадження № 61-16166св25), від 02 квітня 2026 року у справі № 676/47/21 (провадження № 61-13830св25).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин приписи статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, частини одинадцятої статті 187 ЦПК України.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року не можна вважати належно мотивованою та такою, що постановлена із додержанням норм процесуального права.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє помилкові доводи апеляційної скарги, що закріплена Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» вимога про проведення експертно-грошової оцінки спірних земельних ділянок і внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі їх вартості є для прокурора новим обов`язком, який не існував на час звернення до суду і з огляду на ст. 3 ЦПК України не може мати зворотної дії в часі. 

Такі доводи безпосередньо спростовуються ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», якими закріплено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

Правовідносини щодо розгляду в суді поданого прокурором позову виникли до набрання чинності положеннями Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», однак вони продовжують існувати і після його ухвалення, тому повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

При цьому, вимога про необхідність додавання до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, не є встановленням нового обов`язку для учасника судового процесу, а є однією з процесуальних вимог до позовної заяви органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову.

Обов`язковість врахування положень Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» з огляду на його ретроспективну дію також відображено у постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19 (провадження № 61-9752св24, від 27 серпня 2025 року у справі № 570/5006/21 (провадження № 61-14727св23), від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21 (провадження № 61-11211св23), від 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21 (провадження № 61-6930св24) та інших.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О. 

Яворський М.А.