Справа № 344/1740/25 
Провадження № 22-ц/4808/429/26 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Кузів А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2026 року, ухвалене в складі судді Атаманюка Б.Мв м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 23 січня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталія Василівна, ОСОБА_5 , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення у домоволодіння,
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи – приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталія Василівна, ОСОБА_5 , про визнання договорів купівлі-продажу від 07.09.2009 недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення у домоволодіння.
Позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви від 15.07.2025 мотивував тим, що 07 вересня 2009 року було укладено два договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Вважає, що ОСОБА_2 на той момент не мала законного права власності на зазначене майно. Правочин було вчинено її представником — ОСОБА_6 (батьком) на підставі довіреності, посвідченої 12.03.2009 приватним нотаріусом Слободян Л.А. на бланку ВМС 588612, зареєстрований в реєстрі під № 600.
10 липня 2025 року позивачу під час офіційного ознайомлення з матеріалами нотаріальної справи стало відомо, що на момент укладення договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 не набувала жодних прав на вказане домоволодіння та земельну ділянку, тобто не була законним власником, а тому не мала права розпоряджатися цим майном особисто або через представника. Тобто, фактично вказане майно було відчужене особою, яка не мала на це права, що свідчить про нікчемність правочину. У довіреності, на підставі якої діяв батько ОСОБА_2 як представник, відсутні будь-які посилання на конкретне нерухоме майно, включаючи його адресу, правовстановлюючі документи чи інші ідентифікуючі ознаки. Це свідчить про те, що представник перевищив свої повноваження, а сам правочин є нікчемним. Таким чином, договір було укладено особою, яка не мала права розпоряджатися чужим майном, а довіреність не давала таких повноважень, що є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.ст. 215, 216, 638, 241 ЦК України.
ОСОБА_1 стало відомо про обставини, що свідчать про порушення його права, лише 10.07.2025 під час ознайомлення із нотаріальними документами, де він вперше дізнався, що ОСОБА_2 не набувала права власності на об`єкт; довіреність не містила жодних посилань на конкретне майно. До цього часу у позивача ОСОБА_1 не було об`єктивної можливості знати про порушення, оскільки він не був стороною вказаної нотаріальної дії, про зміст цієї довіреності йому не було відомо.
Вказує, що через інсульт та подальшу інвалідність втратив можливість контролювати належне йому майно. Сам факт укладення договорів купівлі-продажу оскаржується, оскільки ОСОБА_1 не був присутнім при укладенні договору купівлі-продажу від 17.05.2007, свій особистий паспорт та код приватному нотаріусу Кучак Н.В. не надавав. Приватний нотаріус Кучак Н.В. не бачила ні ОСОБА_1 , ні його паспорту. В договорі купівлі-продажу за № 1152 вказано, що ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1 . Проте паспорт позивача, за яким було укладено договір, є недійсним (згідно рішення Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/21210/18). Також 12.05.2007 позивач повинен був вклеїти фотографію 45-річного, чого зроблено не було. Тобто з 13.05.2007 його паспорт не був дійсним.
Позивач стверджує, що не продавав свій будинок, гроші від продажу не отримував. Також приватний нотаріус в договорі вказує занижену вартість цього майна. Позивач купував таке майно в кредит, вартість становила 35 0000 доларів США. Нотаріус ОСОБА_7 посвідчила договір з порушенням вимог Інструкції з нотаріату. У реєстрі нотаріальних дій також зафіксовані суперечливі записи (за № 1152 не набувалось майно ОСОБА_2 , згідно реєстру - договір дарування Мовчан, бланки ВЕО 562515; ВЕО 562516; ВЕО 562517), бланк ВЕО № 562516 взагалі не існує, бланк ВЕО № 562517 - відчуження земельної ділянки. Відтак, ОСОБА_2 набувала право власності 18.05.2007 незаконним шляхом - спершу за підробленим договором від 17.05.2007 на бланку ВЕО 562517, посвідченого під № 1152 приватним нотаріусом Кучак Н.В., потім заклала майно 18.05.2007 згідно даного договору в іпотеку на суму 499 500 доларів США, який посвідчила її тітка - приватний нотаріус Кучак Н.В. Копія реєстрової книги нотаріальних дій за 2007 рік, записи за реєстровими номерами 1152 та 1164, де під № 1152 виявилась посвідчення дії: договір дарування, а під № 1164 - посвідчення договору купівлі-продажу від 17.05.2007.
На підставі зазначених обставин, позивач просив суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кучак Н.В. за № 1059 від 07.09.2009, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , реєстраційний № об`єкта: 8388444, адреса: АДРЕСА_1 , підписаний від імені ОСОБА_2 ОСОБА_6 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кучак Н.В. за № 1053 від 07.09.2009, кадастровий номер: 2610100000110020017, адреса: АДРЕСА_1 , підписаний від імені ОСОБА_2 її представником ОСОБА_6 ;
- визнати, що довіреність від 12.03.2009 не містила повноважень на відчуження вказаного житлового будинку, що є підставою для визнання договору недійсним;
- витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_4 будинок і земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- вселити ОСОБА_1 у вказане домоволодіння та виселити ОСОБА_4 та інших осіб, які проживають без законних підстав;
- поновити строк позовної давності у зв`язку з тим, що позивачу слало відомо про порушення права лише 10.07.2025.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2026 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин справи.
Вважає, що суд першої інстанції ухилився від розгляду предмета спору, не надавши юридичної оцінки оспорюваним правочинам, незаконно підмінив предмет спору договором від 17.05.2007.
Позовні вимоги ґрунтувалися на відсутності права у  ОСОБА_2 на відчуження майна у 2009 році, зокрема, у зв`язку з перевищенням повноважень за довіреністю та порушеннями при нотаріальному посвідченні. Натомість, суд не дослідив зміст довіреності та не надав їй жодної правової оцінки.
На його думку, суд помилково дійшов до висновку, що позивач не має права на звернення до суду, оскільки не є стороною договорів від 07.09.2009. Посилається на практику Верховного Суду в постанові від 16.06.2021 у справі № 910/7555/20 про те, що з позовом про визнання правочину недійсним може звертатися будь-яка заінтересована особа, права якої порушено.
Позивач є особою, яка втратила право власності внаслідок ланцюга відчужень. А отже має прямий інтерес у справі та право на судовий захист.
Також зазначає, що суд не розглянув заяву про поновлення строку позовної давності.
Вважає, що суд фактично самоусунувся від оцінки дій приватного нотаріуса Кучак Н.В., хоча матеріали справи містять системні та грубі порушення нотаріального законодавства (суперечливі записи у реєстрі нотаріальних дій за реєстровим № 1152; посвідчення правочинів без встановлення особи та перевірки документів; конфлікт інтересів та зловживання нотаріальними повноваженнями, посвідчення договорів та іпотеки в межах родинних зв`язків).
Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц, що правочин, укладений представником без чітко визначених повноважень на відчуження конкретного майна є таким, що не створює правових наслідків для особи, яку нібито представляли.
Вважає, що під час укладення спірного договору було відсутнє належне та вільне волевиявлення сторони, що є обов`язковою умовою недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України. Спірний правочин не відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.
А укладення такого правочину призвело до порушення майнових прав позивача, що і стало причиною звернення з цим позовом до суду.
Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2026 року та направити справу до суду першої інстанції в іншому складі суду, зобов`язати суд першої інстанції дослідити договори від 07.09.2009 та довіреність, надати оцінку нотаріальним діям.
16.02.2026 ОСОБА_1 подав доповнення до апеляційної скарги, в якому зазначає, що після подання апеляційної скарги ним отримані нові докази, які не могли бути подані раніше, а саме: з офіційної відповіді Міністерства юстиції України та даних державного реєстру вбачається, що реєстровий номер нотаріальної дії 1152 не стосується ОСОБА_1 .
Таким чином, відсутній нотаріальний запис, який би підтверджував вчинення щодо апелянта нотаріальної дії за реєстровим номером 1152; відсутній юридичний факт, який був покладений в основу висновків суду першої інстанції та використовувався нотаріусом; відсутня правова підстава переходу права власності, а всі подальші правочини є похідними від неіснуючого юридичного факту.
Вказує, що у разі відсутності зв`язку між реєстровим номером 1152 та ОСОБА_1 відсутній юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення будь-яких правових наслідків щодо апелянта.
Зазначає, що не погоджується з правовою позицією, висловленою Івано-Франківським апеляційним судом у справі №344/170240/25 в постанові від 03.11.2025 щодо реєстрового номера нотаріальної дії 1152. Зазначена правова оцінка надавалася за відсутності відомостей про те, що реєстровий номер 1152 не стосується ОСОБА_1 . А тепер ці обставини потребують нової оцінки з боку суду апеляційної інстанції.
Просить також долучити та врахувати відповідь Міністерства юстиції України; дані з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів щодо реєстрового номера 1152; постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03.11.2025.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися.
Позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_5 надіслали на адресу суду клопотання про розгляд справи в їх відсутності, виклали свої позиції по справі, просили апеляційну скаргу задовольнити.
Інші учасники справи причини неявки суду не повідомили. Повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2026 року зазначеним вимогам відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з Договором купівлі-продажу від 17.05.2007 ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1000 га, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 29, 30).
В подальшому, 07.09.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено два договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Правочини від імені ОСОБА_2 було вчинено на підставі довіреності її представником — ОСОБА_6 (а.с. 17-24).
На підставі Договору купівлі-продажу від 24.04.2012 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_4 (а.с. 38).
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив, зокрема, визнати недійсними договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.09.2009, посилаючись на те, що ОСОБА_2 на той момент не мала законного права власності на зазначене майно, довіреність від 12.03.2009 на представлення інтересів ОСОБА_2 її представником ОСОБА_6 не містила повноважень на відчуження вказаного нерухомого майна.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на момент звернення до суду та прийняття судом рішення не є власником домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу від 17.05.2007 вказаних домоволодіння та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не оспорюється в цій справі, а тому надання йому оцінки виходить за межі позовних вимог. Водночас, такий договір не віднесений до нікчемних, оскаржувався неодноразово ОСОБА_1 , проте його дійсність підтверджена судами.
З урахуванням того, що ОСОБА_1 не виступав стороною оспорюваних правочинів в цій справі (договори купівлі-продажу від 07.09.2009, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), та не є власником спірного нерухомого майна, суд вважав, що позивачем не доведено, що оспорюваними правочинами були порушені його майнові права. За таких обставин, у позивача відсутні підстави для звернення до суду за даним позовом. Відповідно, інші позовні вимоги в цій справі, зокрема щодо довіреності, витребування майна, виселення, - взаємопов`язані та похідні, тому в задоволенні таких також слід відмовити.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628/1475/19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК).
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Закріплена у статті 204 ЦК України презумпція правомірності правочину передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Верховний Суд зазначає, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Місцевий суд правильно зазначав, що ОСОБА_1 неодноразово оскаржувалася дійсність Договору купівлі-продажу від 17.05.2007, за яким він продав ОСОБА_2 домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1000 га, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , і з цього приводу наявні судові рішення, які набрали законної сили.
Зокрема, рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2019 року у справі №344/1587/16 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталії Василівни, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. 17 травня 2007 року, за реєстровою дією № 1152, та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталія Василівна про визнання права власності на нерухоме майно та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння; виселення ОСОБА_4 та невідомих осіб з будинковолодіння та земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташовані в АДРЕСА_1 ; вселення ОСОБА_1 у вказане будинковолодіння, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року, в задоволенні вказаних позовів ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу домоволодіння від 17.05.2007 та земельної ділянки за реєстровим номером 1152 із використанням спеціального бланка нотаріального документа серії ВЕО номер 522517 із застосуванням наслідків нікчемності договору.
А рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.05.2017 у справі №344/4640/17, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 11.07.2017, відмовлено в позові ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталії Василівни про визнання порушеного особистого немайнового права щодо збирання та зберігання інформації про його особу, визнання дій протиправними щодо використання даних позивача при посвідченні договору за №1152, 1164 від 17.05.2007, зобов`язання вчинити дії (стягнення 1000000 грн).
У рішенні Івано-Франківського міського суду від 04 квітня 2023 року (справа № 344/1640/21, провадження № 2/344/935/23) суд вказував, що: «… ОСОБА_1 вже оспорювався договір купівлі-продажу від 17.05.2007 домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , і однією з позовних вимог була вимога про визнання зазначеного договору недійсним. За результатами розгляду позову, рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.01.2019 в цивільній справі № 344/1587/16-ц позивачу в задоволенні позову відмовлено. При цьому, відмовляючи в даному позові, суд давав оцінку доводам позивача, які є аналогічні доводам зазначеним в цій справі, зокрема таким як недійсність паспорта Громадянина України ОСОБА_1 , недійсність нотаріального бланку. Проте, підстав для задоволення вимог позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу суд не знайшов, цим самим підтвердив дійсність оспорюваного правочину».
Таким чином, Договір купівлі-продажу від 17.05.2007, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким позивач продав ОСОБА_2 домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , є чинним, недійсним судом не визнавався, у задоволенні відповідних позовів відмовлено. Визначено, що підстави для встановлення нікчемності такого договору також відсутні.
Відтак, суд прийшов до правильного висновку, що на час укладення 07.09.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваниху цій справі договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки ОСОБА_1 не виступав стороною цих правочинів, а також не був власником спірного нерухомого майна.
І твердження апелянта про те, що укладення такого правочину призвело до порушення майнових прав позивача, що і стало причиною звернення до суду з цим позовом, спростовуються вищенаведеним. Зокрема, що недійсність чи нікчемність договору відчуження домоволодіння та земельної ділянки ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не є предметом позову в цій справі, і його чинність підтверджена рішеннями суду, які набрали законної сили.
Також безпідставні доводи апелянта про те, що в цій справі суд не досліджував дії приватного нотаріуса Кучак Н.В. щодо посвідчення й реєстрації договору купівлі-продажу від 17.05.2007, оскільки таким надалась оцінка при оскарженні відповідного договору в інших справах.
Посилання апелянта на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не надавалась юридична оцінка оспорюваним правочинам, та що суд незаконно підмінив предмет спору договором від 17.05.2007, тоді як позовні вимоги ґрунтувалися на відсутності права у  ОСОБА_2 на відчуження майна у 2009 році, правильності висновків суду не спростовують,оскільки позивачем насамперед не доведено неправомірність вибуття вказаного майна із його володіння, не підтверджено наявність у нього суб`єктивного права на майно, за захистом якого він звернувся до суду.
Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладенням спірних договорів, а тому потребують захисту. Визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача.
А відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
За таких обставин суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 07.09.2009, відповідно, і в задоволенні похідних вимог щодо оскарження довіреності від 12.03.2009, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення у домоволодіння.
Схожі висновки містяться також в постанові Верховного Суду від 13 березня 2026 року у справі № 522/3255/19 (провадження № 61-23св26).
Що ж до доводів апелянта про те, що суд не розглянув заяву про поновлення строку позовної давності, то такі безпідставні.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість (постанови Великої Палати Верхового Суду від 22.08.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07.07.2020 у справі N 712/8916/17-ц (пункт 28), 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 129)).
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог. І доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування вказаного судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2026 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:       О.О. Томин
Судді:        В.А. Девляшевський
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 14 квітня 2026 року.