ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

03 квітня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 640/14240/22	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисіль С. В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування наказ та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі – позивач), в інтересах якої діє адвокат Гузєєв Олександр Олександрович (далі – представник позивача), до Київської міської прокуратури (далі – відповідач), в якій представник позивача просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Київської міської прокуратури від 15 листопада 2021 року № 2947к про звільнення позивача з посади прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 міста Києва та органів прокуратури;
- поновити позивача на посаді прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 міста Києва;
- стягнути з Київської міської прокуратури на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 27 липня 2022 року по дату набрання законної сили судовим рішенням.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що підставою для її звільнення стало набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією. Однак, станом на дату її звільнення вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною. 27 лютого 2022 року вона вийшла на роботу з відпустки і отримала наказ про своє звільнення.
Позивач вказує, що Законом України «Про прокуратуру» не визначено порядок звільнення прокурора, який перебуває відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відносно якого набрало чинності судове рішення, яким його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язане з корупцією, а тому ця ситуація має ознаки прогалини у законодавстві.
Таким чином, до спірних відносин підлягає застосуванню положення статті 184 КЗпП України, відповідно до якої звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років – частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Отже, у зв`язку з перебуванням позивача на час звільнення у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку, відповідач не мав права її звільняти з посади в органах прокуратури в силу положень статті 184 КЗпП України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , Київська міська прокуратура у листопаді 2022 року подала відзив на позовну заяву, вказуючи на те, що до прокуратури 15 листопада 2021 року надійшла копія постанови Подільського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року у справі № 758/10652/21, яким ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 КпАП України, яка набрала законної сили.
На підставі вказаного наказом керівника Київської міської прокуратури від 15 листопада 2021 року № 2947к ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора Київської місцевої прокуратури №7 та органів прокуратури у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією, на підставі пункту 3 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 листопада 2021 року.
На думку, відповідач до спірних відносин не підлягають застосуванню положення статті 184 КЗпП України, оскільки цією нормою врегульована неможливість звільнення жінок з роботи, зокрема, у разі наявності у них дітей віком до трьох років, з ініціативи власника. Натомість, в цьому випадку звільнення позивача з посади відбулось не з ініціативи органу прокуратури, а в силу вимог Закону, у зв`язку з притягненням прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією.
З урахуванням вказаного Київська міська прокуратура просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року в задоволенні клопотання представника Київської міської прокуратури про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
На виконання положень Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399 справу передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року справу прийнято до провадження, розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
10 березня 2026 року до суду від позивача надійшли документи, витребувані ухвалою від 23 лютого 2026 року, а саме копія трудової книжки.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з 2013 року. З 2015 року працювала прокурором Подільської районної прокуратури м. Києва, в подальшому Київської місцевої прокуратури № 7.

Наказом керівника Київської місцевої прокуратури від 16 вересня 2019 року позивачеві з 16 вересня 2019 року по 27 лютого 2022 року надана відпустка по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку.
Водночас, постановою Подільського районного суду м. Києва від 07 вересня 2021 року у справі № 758/10652/21, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 176 КУпАП, та застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.
Вказану постанову було скеровано до Київської міської прокуратури, 15 листопада 2021 року копія постанови отримана прокуратурою.
Наказом керівника Київської міської прокуратури від 15 листопада 2021 року № 2947к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 та органів прокуратури у зв`язку із набранням законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією, на підставі пункту 3 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 листопада 2021 року.
27 лютого 2022 року, у день виходу з відпустки по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку, копію наказу про звільнення вручено позивачеві, про що останньою проставлено підпис в наказі.
Не погодившись з наказом про звільнення з посади, позивач звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Так, позивач наголошує, що оскільки станом на час видання наказу про звільнення вона мала дитину віком до трьох років та перебувала у відпустці по догляду за дитиною, на неї розповсюджуються гарантії, передбачені статтею 184 КЗпП України, відтак звільнення є протиправним.
Суд вважає такі доводи позивача необґрунтованими з огляду на наступне.
За змістом статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років – частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Тобто, статтею 184 КЗпП України унормовано загальні гарантії вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох та до шести років, у сфері працевлаштування, а також визначено особливості, а в певних випадках неможливість, їх звільненні за ініціативою роботодавця.
Водночас, згідно зі статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стаття 51 Закону України «Про прокуратуру» визначає загальні підстави для звільнення прокурора з посади. Відповідно до пункту 3 частини першої вказаної статті прокурор звільняється з посади в разі набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією.

У силу положень частини першої, третьої статті 54 Закону України «Про прокуратуру» суд, що ухвалив судове рішення, яким визнав прокурора винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, після набрання таким рішенням законної сили повідомляє про це особу, уповноважену цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, яка звільняє такого прокурора з посади у триденний строк з дня отримання копії відповідного судового рішення, що набрало законної сили. Прокурор, щодо якого набрало законної сили судове рішення, яким його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, не може продовжувати здійснювати свої повноваження.
Аналіз зазначених норм закону вказує на те, що набрання законної сили рішенням суду про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією є самостійною підставою для звільнення прокурора з посади.
Більше того, зі зміст статті 54 Закону України «Про Прокуратуру» вбачається, що у керівника прокуратури є імперативний обов`язок звільнити прокурора з посади в разі надходження відповідного рішення суду про визнання прокурора винним в правопорушенні, пов`язаному з корупцією. В статті прямо вказано, що прокурор, щодо якого набрало законної сили судове рішення, яким його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, не може продовжувати здійснювати свої повноваження.
Неможливість подальшої роботи в органах прокуратури прокурора, щодо якого набрало законної сили судове рішення, яким його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також кореспондуючий обов`язок керівника прокуратури звільнити цього прокурора з роботи визначені законодавцем безвідносно до будь-яких обставин, та є безумовним приписом Закону.
Тобто, спеціальним Законом, яким у цьому випадку є Закон України «Про прокуратуру», повно та всебічно врегульоване питання звільнення з роботи прокурора, щодо якого набрало законної сили рішення про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Суд зазначає, що відсутність у спеціальному законі норм, які передбачають гарантії/пільги при звільненні певним категоріям осіб на кшталт тих, які містить КЗпП України, у цьому випадку не можна вважати прогалиною, яку можна «заповнити» шляхом застосування загальних норм трудового законодавства. Так само помилково буде вважати, що загальні норми трудового законодавства можуть превалювати над нормами спеціального закону (Закону України «Про прокуратуру»), які передбачають інакший підхід до прийняття рішень щодо проходження/припинення публічної служби.
Отже, положення КЗпП України щодо гарантій при прийнятті на роботу і заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей (стаття 184) не впливають на правове регулювання спірних відносин та не можуть створювати правових підстав для продовження роботи прокурора, який визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією рішенням суду, яке набрало законної сили, всупереч положенням Закону України «Про прокуратуру».
Більше того, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, що статтею 184 КЗпП України визначено гарантії при прийнятті на роботу і заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей з ініціативи роботодавця.
Однак, у цьому випадку позивача не було звільнено з ініціативи роботодавця, позивача було звільнено безпосередньо на виконання імперативних вимог Закону, відтак положення статті 184 КЗпП України не стосуються спірного випадку.
Як встановлено судом до Київської міської прокуратури 15 листопада 2021 року надійшла копія постанови Подільського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року у справі № 758/10652/21, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 КпАП України, яка набрала законної сили.
Наказом від 15 листопада 2021 року № 2947к керівник Київської міської прокуратури звільнив ОСОБА_1 з посади прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 та органів прокуратури у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією, на підставі пункту 3 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 листопада 2021 року.
З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що, приймаючи спірний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури, керівник Київської міської прокуратури діяв в порядку та в межах повноважень, визначених Законом та Конституцією України.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідачем доведена правомірність та обґрунтованість прийнятого ним наказу про звільнення позивача з посади прокурора та з органів прокуратури, відтак підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення немає.
Оскільки вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення не підлягають задоволенню, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, оскільки вказані вимоги мають похідний характер від основної вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.
За положеннями статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 260, 262, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування наказ та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя 	С.В. Кисіль