Справа № 487/7247/25
Провадження №2/523/1768/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
заочне 
"10" лютого 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді – Мурманової І.М.
за участю секретаря судового засідання – Сивак К.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа – підприємець ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до  ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 30.05.2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПрАТ СК «ВУСО» майнову шкоду в розмірі: 23 245, виплати по сплаті судового збору 1 218, а всього 24 463 гривень. 19.08.2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва було постановлено ухвалу про заміну первісного стягувача на ФОП ОСОБА_1 . В подальшому, 27.03.2020 року було ухвалено рішення про стягнення з відповідача на користь позивача - інфляційних витрат та 3% річних, та витрат на правничу допомогу. 18.11.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 63658318 за виконавчим листом у справі № 487/7697/19 від 14.09.2020 року та виконавче провадження № 71093026 за виконавчим листом у справі №487/8791/15 від 20.02.2023 року. Відповідач вищевказані судові рішення не виконує. 
З урахуванням викладеного позивач просить: стягнути з відповідача на свою користь 3% річних у розмірі: 2 730, 41 грн., та інфляційні витрати у розмірі: 9 591 грн, витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу. 
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.09.2025 року цивільну справу передано за підсудністю до Пересипського районного суду м. Одеси, за правила територіальної підсудності. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою суду від 14 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
В судове засідання призначене на 10 лютого 2026 року сторони до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись. 
На адресу суду 10.02.2026 року (вх. №6411) за підписом представника фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 адвоката Войтюк Олександра Вячеславовича надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача. Згідно поданої заяви представник зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує з приводу заочного розгляду справи (а.с.59-60). 
Відповідач ОСОБА_2 про час та місце слухання справи повідомлявся, на адресу суду повернувся поштовий конверт про не вручення судового повідомлення (а.с.52-53). 
Отже, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлялись, представник позивача звернувся з заявою про слухання справи за його відсутності, відповідач повідомлявся, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, не встановлено. 
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.
Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, представник позивача зазначив, що з дати винесення Заводським районним судом міста Миколаєва Рішення по справах № 487/8791/15-ц , відповідач не виконував судове рішення в добровільному порядку, не сплатив повністю заборгованості, тобто на 18.09.2025 року борг відповідачем не оплачений.
З урахуванням викладеного представник позивача просить: 3 % річних у розмірі 2 730,41 грн. та інфляційні втрати у розмірі 9 591 гривень. 
Судом встановлено, що 30.05.2016 року Заводським районним судом міста Миколаєва було ухвалено Рішення по справі № 487/8791/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ПрАТ Страхова компанія «ВУСО» майнову шкоду в розмірі 23245 грн., витрати по сплаті судового збору 1218 грн., а всього 24 463 грн. (а.с.9-10).
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 19.09.2018 року по справі 487/8791/15-ц про заміну первісного позивача ПрАТ Страхова компанія «ВУСО» на ФОП ОСОБА_1 (а.с.11-13).
В подальшому, 27.03.2020 року Заводським районним судом міста Миколаєва було ухвалено Рішення по справі № 487/7697/19 про стягнення з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ФОП ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 10 267 грн. 12 коп., 3 % річних у розмірі 2 200 грн., судовий збір 768 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу 7 648 грн. (а.с.14-15)
В подальшому, 18.11.2020 року, приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області було винесено постанови про відкриття виконавчих провадження № 63658318 за виконавчим листом № 487/7697/19 від 14.09.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ФОП ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 10 267 грн. 12 коп., 3 % річних у розмірі 2 200 грн., судовий збір 768 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу 7 648 грн. (а.с.18-19).
Також, 20.02.2023 року, приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області було винесено постанови про відкриття виконавчих провадження № 71093026 за виконавчим листом № 487/8791/15-ц від 20.02.2023 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ФОП ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 23245 грн., витрати по сплаті судового збору 1218 грн., а всього 24 463 грн. (а.с.22-23). 
Отже, судом встановлено, що рішення Заводського районного суду міста Миколаєва по справі № 487/769719 та № 487/8791/15-ц відповідачем не виконане, а тому позивачем правомірно нараховані три проценти річних та інфляційні втрати були розраховані за період з 17.09.2022 року до 19.09.2025 року.
Загальна сума 3% відсотків річних за користування грошовими коштами за вказаний період складає 2 730,41грн., що підтверджується розрахунком наданим до позовної заяви.
Загальний розмір інфляційних втрат за вказаний період складає 9 591 грн., що також підтверджується розрахунком. 
Згідно наданого розрахунку судом встановлено, що загальний розмір заборгованості складається з наступного: період прострочення грошового зобов`язання 733 днів; 9 591 (інфляційне збільшення) + 2 730,41 (3% річних) = 12 321 ,41 грн. (а.с.26-27). 
Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з врахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17.
Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (пункт 1 частина 2 статті 11 ЦК України).
Факт наявності боргового зобов`язання відповідача перед позивачем встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, а також постановами про відкриття виконавчих проваджень. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За приписами статей 525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 
Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання надає право кредитору захисти своє майнове право шляхом нарахування та стягнення з боржника 3% річних, а також інфляційних збитків, що, як було зазначено вище, носить компенсаційний характер. 
Крім того, у зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. 
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Відтак, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Приймаючи до уваги, що виникли між сторонами кредитні правовідносини не припиненні, носять триваючий характер, то позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків за невиконання грошового зобов`язання. 
У виниклих між сторонами правовідносинах встановлено, що відповідач ОСОБА_2 судове рішення не виконує, 20.02.2023 року відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди в розмірі: 23 245, 00 гривень, витрат зі сплати судового збору у розмірі: 1 218, 00 гривень, а всього стягнути 24 463, 00 гривень. 
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). 
Доказів погашення невиконаного грошового зобов`язання відповідачем не надано.
До приписів ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.
При зверненні до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід розмежовувати випадки, коли (1) є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або (2) судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18.
Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %.
Здійснивши аналіз сфер застосування приписів статей 625 та 1050 Кодексу та статті 1048 Кодексу, Конституційний Суд України зазначив, що приписи статей 625 та 1050 Кодексу унормовують питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору.
Конституційний Суд України зауважив, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що застосування припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі.
Отже, нараховані позивачем 3% річних є відповідальністю за прострочення/невиконання грошового зобов`язання, передбаченою ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) викладено висновки щодо застосування положень ст. 625 ЦК України. Вказано, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. 
Грошові зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
На підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що позивач є стягувачем за судовим рішенням, на підставі якого відкрито виконавче провадження, боржник судове рішення не виконує.
Через несвоєчасне та неналежне виконання зобов`язань, позивачем правомірно нараховані 3 проценти річних відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України та інфляційні витрати. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі: 16 352 гривень, суд зазначає наступне. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
На виконання п. 3 ч. 9. ст. 175 ЦПК України, представником позивача надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Представник зазначив, що попередній розмір судових витрат – 17563 грн. 20 коп., що складається з: 1 211,20 грн., що являє собою судовий збір сплачений за подання даної позовної заяви, а також витрати у розмірі 16 352,00 грн. на оплату правової (правничої) допомоги адвоката відповідно до Договору про надання правової (правничої) допомоги та додаткової угоди № 1/актом приймання - передачі правової (правничої) допомоги від 18.09.2025 року, ордером адвоката.
З урахуванням викладено суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. 
Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі: 1 211, 20 гривень. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 256, 364, 266, 509, 526, 530, 554, 611, 612, 625-627, 1046, 1049 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 76-82, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 , офіс № 78) - 3 % річних у розмірі 2 730,41 грн. та інфляційні втрати у розмірі 9 591 грн., що загалом становить – 12 321, 41 гривень. 
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) – понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі: 1 211,20 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі: 16 352 гривень, що разом становить – 17 563, 20 гривень. 
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - ти денний строк з дня отримання рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 16.02.2026р.
Суддя: