Справа № 152/47/26
2/152/253/26 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

16 квітня 2026 року          м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого – Войнаровського І.В.,
за участі:
секретаря – Дроган Н.Л.,
позивачки –  ОСОБА_1 ,
представника 
позивачки –  ОСОБА_2 ,
відповідача –  ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа – Орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області,

у с т а н о в и в:
В січні 2026 року ОСОБА_1 (далі – позивачка) звернувся до суду із цим позовом до ОСОБА_3 (далі – відповідач) про позбавлення батьківських прав, третя особа – Орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області і (далі – третя особа). 
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 07 жовтня 2007 року по 14 жовтня 2013 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від спільного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу розлучення і по даний час позивачка з сином проживають разом і він відповідно знаходиться на її утриманні. Батько відійшов від спілкування з сином ОСОБА_5 , не відвідував сина в школі, не цікавиться його здоров`ям, жодного разу не був присутній на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті при розгляді питання про доцільність позбавлення його батьківських прав. Позивачка звернулася до органу опіки та піклування Томашпільської селищної ради по питанню доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 по відношенню до сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Орган опіки та піклування надав відповідний висновок про доцільність зазначених дій. Дана обставина підтверджується висновком органу опіки та піклування Томашпільської селищної ради від 18.12.2025 року та копією рішення виконавчого комітету Томашпільської селищної ради №346 від 18.12.2025 року. Відповідач жодного разу до сина не приїздив, та навіть не телефонував. Спілкування між відповідачем та сином було відсутнє на протязі більше десятка років виключно за вини відповідача. Практично син ніколи не бачив ОСОБА_3 та не вважає його батьком. Змінити поведінку відповідача у кращу сторону неможливо. Стосовно позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно себе ОСОБА_5 не заперечує. 
З огляду на вищевикладене, позивачка просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 по відношенню до сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 21 січня 2026 року цю позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 19 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивачка та її представник позовні вимоги підтримують в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.
Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнає повністю.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання. При цьому, 23 лютого 2026 року до суду надійшла заява, в якій він вказує, що Орган опіки та піклування при Томашпільській селищній раді 18 грудня 2025 року розглядаючи питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 – батька, відносно сина ОСОБА_4 , надав свій висновок про доцільність позбавлення батька батьківських прав (висновок наявний у матеріалах справи). У висновку комісія описала що батько більше дванадцяти років участі у вихованні та утриманні сина не приймає. А тому при розгляді питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 – батька, відносно сина ОСОБА_4 не заперечуємо у задоволенні позовної заяви. У зв`язку з неможливістю прибути на судове засідання, просить розглядати справу у відсутності представника за наявними у матеріалах справи доказами (а.с.52).
Заслухавши учасників процесу, розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивачки, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.
Згідно з копією свідоцтва про народження, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьком записаний ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_1 (а.с.7).
Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 06 листопада 2025 року та копії довідки №802 від 17 жовтня 2025 року, ОСОБА_1 проживає разом з своєю неповнолітньою дитиною, ОСОБА_4 в по АДРЕСА_1 . Для дитини створено належні умови для виховання, проживання та навчання. Зі слів дитини, він ніколи не бачив свого батька та ніякої допомоги від нього не отримував (а.с.9-10).
Згідно з копією рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 14 жовтня 2013 року у справі №152/2146/13-ц, розірвано шлюб між сторонами розірвано (а.с.10).
Відповідно до рішення №346 від 18 грудня 2025 року «Про затвердження висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до дитини, ОСОБА_4 , 2011 року народження», виконавчий комітет Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, вирішив затвердити висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до дитини, ОСОБА_4 , 2011 року народження (а.с.11).
Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до дитини, ОСОБА_4 , 2011 року народження, орган опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, вважає за доцільне, позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по відношенню до дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).
Установленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються, зокрема, Конвенцією про права дитини та Сімейним кодексом України (надалі – СК України).
Так, згідно зі ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов`язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. 
Статтею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. 
Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно зі ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. 
Разом з цим, судом встановлено, що відповідач, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов отримання нею освіти.
Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначено, що Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).
Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Отже, судом установлено на підставі переконливих доказів, що відповідач свідомо ухиляється від виконання обов`язків по вихованню свого сина, а тому порушене право підлягає судовому захисту, шляхом позбавлення останнього батьківських прав відносно сина.
Ухвалюючи це рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. 
Проте, ухвалення цього рішення не позбавляє відповідача права, передбаченого у ст. 169 СК України за певних умов звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Таким чином, позовні вимоги належить задовольнити повністю.
Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).
При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду (ч. 3 ст. 166 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. 
Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст.179 СК України).
За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз.1 ч.3 ст.181 СК України). 
Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). 
Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. 
Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України).
Отже, на думку суду, з відповідача слід стягувати аліменти на дитину у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 206, 259, 263-265 ЦПК України, на підставі статей 7, 164, 166, 179, 180, 182, 183 СК України суд, 

у х в а л и в :

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа – Орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області– задовольнити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), відносно його неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 )на користь  ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_1 ), аліменти на утримання дитини,  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у мінімальному гарантованому розмірі – 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 січня 2026 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В. Войнаровський