Справа № 541/2662/25
Номер провадження 2/541/97/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

10 квітня 2026 року м. Миргород
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді – Городівського О.А.
за участю секретаря судового засідання – Ніколаєнко М.В., Олешко Н.А., Непокупної Л.М., 
представника позивачів – адвоката Педорича В.І.,
представника відповідача – Данильченка М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання безпідставною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
07 липня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник – адвокат Педорич В.І., звернулись до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом, в якому просили визнати безпідставною (незаконною) відмову відповідача в приватизації квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача здійснити приватизацію зазначеної квартири згідно їхньої заяви від 30.05.2024 року.
В обґрунтування позовної заяви вказували, що 03 червня 2024 року Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» отримало їхню заяву про оформлення передачі в спільну часткову власність квартири, яку вони займають на умовах найму відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Всупереч положенням ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 7, 15, 20 Закону України «Про звернення громадян», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в установлений термін не розглянуло їхню заяву та не повідомило про наслідки її розгляду. Після оскарження протиправної бездіяльності ДП «Ліси України», позивачі отримали відповідь від 19.09.2024 року та копію відповіді від 25.06.2024 року з яких слідує, що ДП «Ліси України» не належить до суб`єктів надання адміністративних послуг, що унеможливлює створення органу приватизації з метою видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вважаючи бездіяльність ДП «Ліси України», фактичну відмову в приватизації квартири протиправними та такими, що порушують їхні права, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом.
Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 липня 2025 року відкрито провадження у даній справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
22 липня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідач, у відповідь на звернення позивачів (листи від 25.06.2024 № 4255/16-2024 та від 19.09.2024 № 6443/16-2024), чітко зазначив, що ДП «Ліси України» не належить до суб`єктів надання адміністративних послуг, що унеможливлює створення ним органу приватизації з метою видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (житло). ДП «Ліси України» не є органом приватизації, який має повноваження щодо передачі квартир у власність громадян. Наше підприємство не здійснює управління державним житловим фондом у розумінні Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не має відповідних функцій, визначених законодавством для органів приватизації. ДП «Ліси України» також не є суб`єктом, уповноваженим законом на надання адміністративних послуг з приватизації житла. Отже, відмова відповідача ґрунтується на відсутності законодавчо визначених повноважень та компетенції для здійснення приватизації та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Водночас зазначив, що житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 не віднесений у встановленому законом порядку до службового жилого приміщення. Водночас, зазначений будинок належить до відомчого житлового фонду. Відповідно до статті 52 ЖК УРСР, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, – за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення. Проте відносно позивачів такого рішення не приймалося, ордер на вселення до вказаного житла не видавався, договір найму відповідно не укладався. З огляду на викладене, заявниця не має правових підстав для приватизації вказаного відомчого житлового фонду, а тому її житлові права не порушуються (а.с. 30-51).
24 липня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачі заперечували проти доводів представника відповідача з огляду на те, що саме відповідач зобов`язаний створити орган приватизації, або має право передати житловий фонд у комунальну власність, але цих дій він протиправно не вчинив. Надана до відзиву копія довіреності на ім`я ОСОБА_3 не містить зазначення дати її вчинення. Згідно положень ч. 3 ст. 247 ЦК України довіреність у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною. Отже відзив від 21.07.2025 року підписано особою, яка не має повноважень представника відповідача. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року (набрало законної сили 14.12.2023 р.) по справі № 541/2755/22 за позовом ДП «Миргородське лісове господарство», правонаступником якого залучено ДСГП «Ліси України», до позивачів по даній справі про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, встановлені наступні обставини: «… починаючи з 1998 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.58-59). Відповідний житловий будинок належить позивачу на праві господарського відання (а.с.8). Набуття відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування відповідним житловим приміщенням, обумовлено з їх трудовою діяльністю у ДП «Миргородське лісове господарство» (та підприємствах, правонаступником яких воно являється). Зокрема ОСОБА_2 , був у трудових відносинах з позивачем з травня 1993 року по 01 вересня 2016 року, а ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах у період з 29.08.2003 року по 09.11.2016 року (а.с.70-71, 12-13). Сторони визнають, що відповідачі, в розумінні Житлового кодексу України є наймачами відповідного житла, яке належить до державного житлового фонду. Судом достеменно встановлено, що відповідачі протягом тривалого часу, більш ніж 20 років проживають у спірному житлі». Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, розмір квартплати сплачується позивачами у розмірі встановленому КМУ. Відповідач самовільно, в односторонньому порядку, встановив розмір квартплати, де встановленні дискримінаційні положення, що підтверджується, зокрема, наказом від 28.01.2019 року № 35-КП «Про перегляд вартості проживання» та Розрахунком вартості проживання (для позивачів: 100% суми амортизації за місяць, для всіх інших – 7%) (а.с. 52-64).
29 липня 2025 року до суду надійшли заперечення представника відповідача, в яких останній зазначив, що у відзиві на позовну заяву (від 21.07.2025 року) чітко зазначено, що повноваження ОСОБА_3 підтверджуються, зокрема, довіреністю від 03.03.2025 №305. Таким чином, твердження позивачів про відсутність дати вчинення довіреності є хибним. У відзиві на позовну заяву прямо вказано, що повноваження ОСОБА_3 підтверджуються наказом ДП «Ліси України» від 27.12.2024 №1217-К, довіреністю від 03.03.2025 № 305 та посадовою інструкцією від 13.01.2025 № 30/37-4. Також відповідач у своєму відзиві чітко зазначив, що ДП «Ліси України» не є органом приватизації, який має повноваження щодо передачі квартир у власність громадян. Їхнє підприємство не здійснює управління державним житловим фондом у розумінні Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не має відповідних функцій, визначених законодавством для органів приватизації. Посилання позивачів на ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (про можливість передачі житлового фонду у комунальну власність) підтверджує лише право, а не обов`язок підприємства здійснити таку передачу. Відсутність такої передачі не є протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки це є його дискреційним правом, а не імперативним обов`язком. Рішення суду від 01.06.2023 року у справі № 541/2755/22 встановлювало обставини щодо факту проживання позивачів у квартирі, належності будинку Відповідачу на праві господарського відання та статусу позивачів як наймачів. Однак, це рішення не встановлювало та не вирішувало питання щодо наявності у ДП «Ліси України» повноважень як органу приватизації або його обов`язку здійснювати приватизацію чи передачу житлового фонду у комунальну власність. Предметом попереднього позову є визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що суттєво відрізняється від предмету даного позову – визнання безпідставною відмови у приватизації та зобов`язання її здійснити. У відповіді на відзив позивачі порушують питання щодо розміру квартплати та начебто встановлення Відповідачем дискримінаційних положень. Цей аргумент є абсолютно нерелевантним до предмету даного позову. Предметом позову є визнання безпідставною відмови у приватизації та зобов`язання її здійснити. Питання розміру квартплати, її нарахування та можливої дискримінації є окремим правовим спором, що не має жодного відношення до вимог щодо приватизації (а.с. 65-74).
Ухвалою суду від 29 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання безпідставною відмови та зобов`язання вчинити певні дії до судового розгляду.
У зв`язку із звільненням судді із займаної посади згідно з Рішенням Вищої ради правосуддя від 14.10.2025 № 2100/0/15-25, наказу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області «Про припинення виконання повноважень судді ОСОБА_4 » від 14.10.2025 № 12/ос.с, розпорядженням керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 жовтня 2025 року № 229/25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 541/2662/25 (провадження № 2/541/1328/2025), в результаті якого головуючим суддею обрано Городівського О.А. (а.с. 93-94).
Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з огляду на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях.
Заслухавши учасників справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (частина друга статті 2 Закону).
Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно ч. 1 статті 6 Закону незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Частиною 3 зазначеної статті визначається, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
У частині десятій статті 8 вказаного Закону закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Отже, з вищенаведених статей вбачається, що право особи на приватизацію житла, яке вона займає на законних підставах, гарантується на рівні міжнародного права та Конституції України. Органам приватизації заборонено безпідставно відмовляти громадянам у приватизації житла, окрім випадків, прямо передбачених діючим законодавством.
Крім цього Законом прямо визначено обов`язок органу приватизації, за наявності для того відповідних правових підстав, прийняти рішення про передачу квартири у власність громадянина не пізніше місяця з дня одержання відповідної заяви про приватизацію.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 295/6056/17 (провадження № 61-7366св21) зроблено висновок, що: «у статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та у пункті 13 Положення № 56 не міститься вказівка на те, що органи приватизації, створені місцевою державною виконавчою владою та органами місцевого самоврядування, можуть здійснювати приватизацію державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій чи установ. У наведених положеннях законодавства для суб`єкта владних повноважень визначено міру дозволеної поведінки, що, враховуючи положення статті 19 Конституції України, зміст правила частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і пункту 13 Положення № 56, потрібно розуміти таким чином, що вони не встановлюють дискрецію для органів приватизації, створених органами місцевого самоврядування, на вирішення питання про приватизацію не лише житлового фонду, який перебуває у комунальній власності, а й державного житлового фонду, який належить на праві державної власності і знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій чи установ. Ці норми права встановлюють імперативне правило, що підлягає виконанню, за змістом якого приватизація державного житлового фонду, який належить на праві державної власності і перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій чи установ, здійснюється органами приватизації, створеними саме цими підприємствами, установами чи організаціями.
Судом встановлено, що з метою приватизації займаної квартири в житловому будинку позивач ОСОБА_1 30 травня 2024 року звернулась із письмовою заявою до керівника органу приватизації Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Листом від 25 червня 2024 року № 4255/16-2024 Державне підприємство «Ліси України» повідомило ОСОБА_1 про те, що питання приватизації житлового фонду регламентується Житловим кодексом України, Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі – Закон), «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» та іншими нормативними актами. Зазначеними законодавчими та нормативним актами встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському відання або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Видача свідоцтва про право власності є адміністративною послугою та включена до переліку адміністративних послуг органів виконавчої влади і адміністративних послуг, що надаються органами місцевого самоврядування у порядку виконання делегованих повноважень, які є обов`язковими для надання через центри надання адміністративних послуг. ДП «Ліси України» не належить до суб`єктів надання адміністративних послуг, що унеможливлює створення ним органу приватизації з метою видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (житло).
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, а сторони мають право вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору (принцип диспозитивності). Позивачами у даній справі заявлено такі вимоги: визнати безпідставною (незаконною) відмову відповідача в приватизації квартири АДРЕСА_1 зобов`язати відповідача здійснити приватизацію зазначеної квартири згідно нашої заяви 30.05.2024 року.
Вимог про зобов`язання відповідача створити орган приватизації, передати спірну квартиру у комунальну власність Комишнянської селищної територіальної громади чи вчинити інші підготовчі дії, необхідні для приватизації житла, не заявлено.
Судом встановлено, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в якому розташоване спірне житлове приміщення, належить Державному агентству лісових ресурсів України. Водночас, право господарського відання даним житловим будинком належить ДСГП «Ліси України», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08 квітня 2026 року № 471809627.
Крім того, згідно з ч. 8 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація відомчого житла, яке перебуває у повному господарському віданні державних підприємств, здійснюється або органами приватизації, створеними такими підприємствами, або шляхом передачі житла до комунальної власності за рішенням підприємства з подальшою приватизацією органами місцевого самоврядування.
У даному випадку ДСГП «Ліси України» не створило орган приватизації, а питання про передачу спірного житлового приміщення до комунальної власності не було предметом розгляду компетентного органу підприємства. Таким чином, за відсутності органу приватизації у структурі ДСГП «Ліси України» та без передачі квартири до комунальної власності, відповідач не має правового механізму для безпосереднього здійснення приватизації, як того вимагали позивачі.
Водночас позивачка не просила суд зобов`язати відповідача передати квартиру до комунальної власності Комишнянської селищної територіальної громади чи вчинити інші дії, які б уможливили приватизацію через органи місцевого самоврядування, як це передбачено законом.
Крім того, відповідно до принципу невтручання суду у відносини, які регулюються спеціальними процедурами, суд не може підміняти собою органи приватизації чи визначати порядок її здійснення поза межами заявлених позовних вимог. 
Таким чином, заявлені позивачами вимоги щодо зобов`язання ДСГП «Ліси України» здійснити приватизацію є неможливими до виконання у межах повноважень відповідача без додаткових дій, таких як створення органу приватизації чи передачі спірної квартири у комунальну власність Комишнянської селищної територіальної громади, які не були предметом даного позову.
Щодо преюдиційності рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року у справі № 541/2755/22, провадження № 2/541/104/2023, що набрало законної сили 14 грудня 2023 року, суд зазначає наступне.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду – на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року в справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) вказано, що: «згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20) зазначено, що: «7.10. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, – це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка – це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо».
А у постанові від 29 листопада 2023 року № 638/18026/19 Верховний Суд визначив, що суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду – на їх дослідження і оцінку.
Зі змісту рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року у справі № 541/2755/22, провадження № 2/541/104/2023, що набрало законної сили 14 грудня 2023 року, вбачається, що предметом даної справи було визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Однак, питання про повноваження Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» у сфері приватизації державного житлового фонду, обов`язок створити відповідний орган приватизації чи передати спірну квартиру у комунальну власність територіальної громади не становлять предмет доказування у вказаній категорії справ, а тому судом не досліджувались. Також судом у межах вищезазначеної цивільної справи не було досліджено правові підстави вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до спірного житлового приміщення.
З огляду на вищенаведене, суд вважає, що посилання позивачів на преюдиційність обставин, встановлених у рішенні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року у справі № 541/2755/22, провадження № 2/541/104/2023, не є релевантним до предмету позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання безпідставною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, та не заслуговує на увагу.
Окремою правовою підставою для відмови у задоволенні позову є відсутність самого предмету приватизації як об`єкту нерухомого майна, а саме - квартири з відповідною адресою та номером, оскільки з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08 квітня 2026 року № 471809627 вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не має поділу на квартири/кімнати. 
З огляду на вищезазначене та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання безпідставною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.
Керуючись ст. ст. 47, 55 Конституції України, ст. ст. 29, 379, 382 ЦК України, ст. ст. 9, 58 ЖК України, ст. ст. 141, 211, 247, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання безпідставною відмови та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач – Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», код ЄДРПОУ: 44768034, місцезнаходження юридичної особи: вулиця Руставелі Шота, будинок 9А, місто Київ, 01601.

Суддя	  	О.  А.  Городівський