Справа № 420/32191/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючої судді Бойко О.Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Київського відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дії, зобов`язання оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, вирішив адміністративний позов задовольнити.
І. Суть спору:
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Київського відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила:
1.Визнати протиправними дії Київського відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (відповідь № 184/5112.2/5112/760-25 від 04.09.2025) щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
2.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної внижечки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція Позивача
ОСОБА_1 є матір`ю та законним представником неповнолітньої дитини ОСОБА_2 . У зв`язку з досягненням дитиною 14 років вони звернулися до відповідача із заявою щодо оформлення та видачі паспорта у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 р., проте відповідач своїм листом відмовив у задоволенні відповідної заяви. При цьому, вказаний лист-відповідь містить перелік нормативно-правових актів та цмтує окремі їх норми, що не вирішує проблеми з отримання на законних підставах паспорта громадянина України в формі книжечки.
Позивач звернув увагу, що оскільки чинна редакція Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» не передбачає альтернативи паспортам з безконтактним електронним носієм дітям з 14 до 16 років і не може забезпечити реалізацію такого права, то це право має реалізовуватись у спосіб, передбачений Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою Верховної Ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992, шляхом видачі паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки без електронного носія до досягнення дитини 16 років. На думку позивача, будь-які доводи відповідачів щодо того, що дитина не досягла 16 років, а тому не має право на паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки спростовується тим, що відповідно до ст.13, ч.2 ст.14, ст.21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» не забороняють оформлення та видачу паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з досягненням 14 років. Заборони про офрмлення такого паспорта при досягненні 14 років у законі відсутні. Більше того, ст.21 цього ж Закону зобов`язує дитипу отримати паспорт громадянина України у зв`язку з досягненням 14 років.
(б) Позиція Відповідача
13.10.2025 від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив, в якому зазначено наступне.
В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що на день звернення позивача із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області були відсутні правові підстави для видачі йому паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки.
Крім того, представник відповідача у відзиві зазначив, що Київський відділ ГУ ДМС в Одеській області у межах строку визначеного ЗУ «Про звернення громадян» надав позивачу письмову відповідь на їх заяву, в якій роз`яснив, що право на оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до положення «Про паспорт громадянина України», затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ виникає у особи після досягнення 16-річного віку, за умови звернення з відповідною заявою передбаченою цим Положенням.
На момент звернення із заявою про оформлення паспорта у формі книжечки дитині виповнилося тільки 14 років, що унеможливлює видачу її паспорта у формі книжечки, оскільки законодавством чітко визначено, що по досягненню 14-річного віку оформляється паспорт громадянина України, який містить безконтактний електронний носій.
Відповідач розглянув заяву позивача на підставі ЗУ «Про звернення громадян» зважаючи на те, що вона не є заявою-анкетою встановленого зразка, а тому не може розглядатись відповідно до Порядку № 302, у зв`язку із чим відповідач не приймав рішення про відмову у видачі паспорта громадянина України в формі книжечки.
Крім того, відповідач вважає недоречним посидання позивача щодо застосування у даній справі висновків правової позиції Великої Палати Верховного суду, яка викладена в постанові від 19 вересня 2018 року № 806/3265/17 у зразковій справі.
ІІІ. Процедура та рух справи
29.09.2025 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
ОСОБА_1 є матір`ю та законним представником неповнолітньої дитини ОСОБА_2 .
21.08.2025 позивач в інтересах своєї неповнолітної дитини звернулись до відповідача із заявою щодо оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 р., відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.
У заяві позивач зазначила про незгоду на обробку персональних даних та категоричну заборону передачі будь-яких даних про себе до Єдиного державного демографічного реєстру, формування по відношенню до неї УНЗР (будь-яких інших ідентифікаторів: цифрових, штрих-кодових, QR-кодових, біометричних), та заборону використання щодо неї будь-яких засобів ЄДДР. 
До заяви позивач надала свідоцтво про народження ОСОБА_2 , дві фотокартки розміром 3,5х4,5 см. ОСОБА_2 , заява за формою про видачу паспорта відповідно до наказів МВС України № 320 від 13.04.2012 та № 456 від 06.06.2019, листи Міністерства освіти і науки України № 1/9-347 від 24.06.2020, № 1/9-131 від 11.03.2021, № 1/10925-23 від 25.07.2023.
Від відповідача, Київського відділу в м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, надійшов лист № 184/5112.2-25/5112/760-25 від 04.09.2025, яким відповідач повідомив, що відсутні законні підстави для оформлення та видачі позивачу паспорта громадянина України у вигляді книжечки відповідно до постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ у зв`язку з недосягненням ним 16-річного віку. 
Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
V. Джерела права та висновки суду 
Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином. 
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (статтею 32 Конституції України).
У відповідності до положень статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012р. №5492-VI (далі - Закон №5492-VI) розпорядником Єдиного державного демографічного реєстру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Згідно з частиною 1 статті 13 Закону №5492-VI документом, що посвідчує особу чи її спеціальний статус та підтверджує громадянство України, оформлення якого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, є, серед іншого, паспорт громадянина України.
За змістом частини 1 статті 21 зазначеного Закону паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.
Відповідно до пунктів 3, 5, 6 та 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII (далі - Положення №2503-XII) бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» від 25 березня 2015 року №302 (далі - Постанова №302) затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.
Пунктом 2 Постанови №302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено: з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII; з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.
Відповідно до пункту 3 Постанови №302 прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.
До безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи (пункт 131 Постанови №302).
Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.
Суд, з урахуванням інформації, яка вноситься до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, знаходить наявність порушення принципу поваги до приватного життя суб`єкта персональних даних, шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, з огляду, зокрема, на відсутність згоди на обробку даних особи, якій оформлюється ID-паспорт.
Так, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про захист персональних даних», мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Водночас, як зазначено в частинах 5 та 6 статті 6 вказаного Закону, обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
З огляду на наведене принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.
Одночасно, суд зазначає, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.
Разом з тим, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку, що положення Закону №5492-VI в порівнянні з нормами Положення №2503-XII фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій.
Разом з тим, такий правовий стан громадянина України є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві», тобто є непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар, має місце в даних спірних правовідносинах та повинно бути нівельовано шляхом видання особі паспорту громадянина України у вигляді паспортної книжечки.
Таким чином, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі 806/3265/17 (Пз/9901/2/18).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
З огляду на матеріали справи, позивачем є фізична особа, якій територіальний орган ДМС України відмовив у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ; відповідач - територіальні органи ДМС України; предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ.
Як і в даному випадку, позивач у справі №806/3265/17 звернулася до суду з позовом, посилаючись на релігійні переконання та на порушення принципу поваги до приватного життя суб`єкта персональних даних шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, оскільки вона згоди на таку обробку не надає.
Так, беручи до уваги суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову (зокрема щодо релігійних переконань заявника та відмови від обробки персональних даних), а також правове регулювання правовідносин щодо оформлення паспорта громадянина України, необхідно застосувати правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17.
Поряд з цим, варто зазначити, що дана справа має певні відмінності від зразкової справи №806/3265/17, а саме вік заявника, який на момент звернення до міграційного органу із заявою не досяг шістнадцятирічного віку.
Відповідно до пункту 2 Положення №2503-XII паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Водночас, частиною 2 статті 21 Закону №5492-VI передбачено, що кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України.
Таким чином, вимогами Закону №5492-VI та Положення №2503-XII фактично по різному врегульовано вік, з якого особа може отримати паспорт громадянина України.
Враховуючи викладене та з урахуванням положень ч.3 ст. 7 КАС України, які передбачають, що у разі невідповідності правового акта закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, суд доходить висновку, що у даному випадку застосуванню підлягають саме положення Закону №5492-VI, яким вікове обмеження на оформлення та видачу паспорта громадянина України визначено з 14-річного віку.
Застосування Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» в частині віку видачі паспорту громадянина України не позбавляє позивача права на вибір форми паспорта громадянина України.
Що ж до посилань відповідача на те, що заяву від 21.08.2025 позивач в інтересах своєї неповнолітньої дитини подали в довільній формі, тож її було розглянуто на підставі Закону України «Про звернення громадян» та надано відповідь на порушені в заяві питання, суд зазначає наступне.
Реалізація волевиявлення особи на отримання паспорта, незалежно від його форми, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу разом із об`єктивно необхідними для цього документами, зокрема, для паспорта зразка 1994 року - двома фотокартками і свідоцтвом про народження.
Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суд від 21 листопада 2018 року у справі №821/1974/17, від 26 червня 2019 року у справі №840/3992/18, від 19 липня 2019 року у справі №2340/2876/18, від 25 липня 2019 року у справі №807/85/18, від 07 серпня 2019 року у справі №520/11053/18, від 29 листопада 2019 року у справі №260/1414/18.
Суд не приймає до уваги посилання відповідача у відзиві на адміністративний позов в обґрунтування правомірності дій свого територіального підрозділу на те, що заява позивача, з якою він звернувся до відповідача для видачі паспорту громадянина України у вигляді книжечки не є завою-анкетою встановленого зразка, оскільки будь-яких посилань на невідповідність такої заяви необхідним вимогам, відповідач у листі не зазначив. 
Суд також вважає безпідставними посилання відповідача, що ані Київським відділом, ані ГУ ДМС України в Одеській області не приймалось рішення про відмову у видачі паспорта громадянина України в формі книжечки, а заява була розглянута як звернення у межах строку визначеного ЗУ "Про звернення громадян" та надано письмову відповідь на заяву з відповідними роз`ясненнями щодо оформлення та видачі паспорту громадянина України.
Так, зазаченою відповіддю, окрім роз`яснень зазначено, що підстави для оформлення та видачі паспорту громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ - відсутні, що було обґрунтовано розцінено позивачем як відмова у оформленні і видачі паспорту у формі паспортної книжечки. 
Крім того, наказом №456 затверджено «Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України», який визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року особа щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили про зобовязання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 р., засвідчене в установленому законодавством порядку.
Тобто обов`язковою умовою для видачі позивачу паспорта книжечки є наявність відповідного судового рішення.
Відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ, встановлено, що для одержання паспорта у вигляді книжечки громадянин повинен подати: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках-документи, що підтверджують громадянство України. 
З урахування наведеного та враховуючи те, що відмова територіального підрозділу Державної міграційної служби України у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки була протиправною, суд робить висновок про задоволення позовних вимог.
VI. Розподіл судових витрат
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» питання про їх розподіл суд не вирішує.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 77, 255, 293, 295 КАС України, суд -
В И Р І Ш И В:
1.Адміністративний позов задовольнити.
2.Визнати протиправними дії Київського відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (відповідь № 184/5112.2/5112/760-25 від 04.09.2025) щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
3.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної внижечки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Згідно з частиною першою статті 295  Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Позивач – ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач 1 – Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, код ЄДРПОУ 37811384.
Відповідач 2 – Київський відділ у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, адреса: 65080, м. Одеса, вул. А. Філатова, 15а. 

Суддя Оксана БОЙКО