ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 березня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/2563/24 
Номер провадження 22-ц/816/822/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Петен Я. Л. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 липня 2025 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

13 березня 2024 року представник ОСОБА_1 – адвокат Рижов С.Є. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 серпня 2022 року о 14 год. 44 хв. позивачем з її рахунку НОМЕР_1 в АТ «Акцент-Банк» було помилково перераховано на рахунок відповідача 123 825 грн 00 коп. 12 серпня 2022 року о 12 год. 21 хв. позивачем з її рахунку НОМЕР_1 в АТ «Акцент-Банк» було помилково перераховано на рахунок відповідача 105 050,00 грн.
Як перед перерахуванням, так і після перерахування грошових коштів між позивачем та відповідачем жодних правочинів не укладалось, а тому відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової підстави. Отримання відповідачем грошових коштів підтверджується відповідними платіжними документами: квитанцією № 6716, квитанцією № 6715. Позивач звернулась до відповідача з вимогою від 22 грудня 2023 року повернути їй кошти, але ним їх не було повернуто.
Таким чином, відповідачем було набуто грошові кошти в загальній сумі 228 875 грн за рахунок позивача за відсутності для цього правових підстав. Кошти відповідачем набуто за відсутності договору, не внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України, без мети виникнення у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Посилаючись на зазначені обставини, представник ОСОБА_1 – адвокат Рижов С.Є. просив стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 228 875 грн 00 коп., а також судові витрати.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Рижова С.Є. задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 228 875 грн 00 коп., понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2288 грн 75 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. 1212 ЦК України.
Вказує, що 10 серпня 2022 року та 12 серпня 2022 року ОСОБА_1 дійсно було перераховано на рахунок відповідача 123 825 грн та 105 050 грн. З приводу даних перерахувань пояснює, що зазначені кошти були перераховані відповідно до усної угоди про надання посередницьких послуг між позивачем та відповідачем. Відповідно до виконання даної усної угоди кошти з рахунку, зазначеного у позові частково перераховані відповідачу після перерахування позивачем коштів на його рахунок за домовленістю з позивачем в якості авансу частина перераховані на рахунок іншому контрагенту, а інша за домовленістю віддається наручно при отриманні та перевірці документів. Зазначає, що вказані переводи підтверджуються довідками-перерахунками з банку.
Зазначає, що кошти, вказані в квитанціях № 6715 та № 6716 були перераховані не з рахунку позивача, а лише використаний профіль клієнту банку та була платником, який вносив кошти готівкою. Отже, підтвердження, що кошти є власністю ОСОБА_1 не підтверджуються, у зв`язку з відсутністю доказів набуття зазначеної суми в позові.
Вказує, що відповідно до усної угоди між відповідачем та ОСОБА_3 (матір`ю позивача) з приводу перерахування коштів ОСОБА_1 відносно яких винесено рішення Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/2563/24 зареєстровано в ЄРДР кримінальна справа за № 12023200000000029 від 04 лютого 2023 року за ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, яка направлена та до цього часу знаходиться на розгляді Зарічного районного суду м. Суми № 59/3123/24 від 28 березня 2024 року.
Стверджує про те, що місцевий суд належним чином не вивчив зміст справи, оскільки розглянув справу за відсутності відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Рижов С.Є. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до квитанції № 6715 від 12 серпня 2022 року ОСОБА_1 було здійснено перерахунок коштів у розмірі 105 050 грн 00 коп. на рахунок одержувача коштів ОСОБА_4 (а.с. 4) та відповідно до квитанції № 6716 від 10 серпня 2022 року в розмірі 123 825 грн 00 коп. (а.с. 5).
22 грудня 2023 року позивачка звернулась до відповідача з письмовою вимогою повернути їй безпідставно набуті грошові кошти (а.с. 6), проте такі не були повернуті.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність позивачем належними та допустимими доказами того, що грошові кошти в загальному розмірі 228 875 грн 00 коп. набуті відповідачем безпідставно, а тому задовольнив позовні вимоги.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звертаючись із позовом, позивач зазначала, що 10 серпня 2022 року та 12 серпня 2022 року у відповідача по відношенню до неї виникло грошове зобов`язання внаслідок переводу позивачем на рахунок відповідача грошових коштів на загальну суму 228 875 грн 00 коп., цей факт підтверджується квитанцією.
Позивач вказала, що відповідач безпідставно внаслідок її помилки отримав від неї кошти в загальній сумі 228 875 грн 00 коп., а тому має повернути їх.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:
По-перше, є набуття або збереження майна, коли особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.
По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.
По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.
Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 ЦК України необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.
Відповідно до ч. 1 п. 1, ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 910/660/19.
У ході розгляду справи судом не встановлено наявності договірних відносин, зобов`язань або домовленостей між сторонами щодо спірних грошових коштів.
Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 квітня 2024 року в справі № 127/12240/22, тлумачення ст. ст. 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню потерпілій особі безпідставно набуті кошти, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.
Безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач перерахувала відповідачеві відповідні спірні кошти з її особистого рахунку, а між сторонами відсутні договірні, робочі чи інші стосунки, які б свідчили про наявність взаємних прав та обов`язків.
Доказів на спростування даних обставин стороною відповідача не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
На переконання колегії суддів, встановлені у справі обставини свідчать про те, що грошові кошти в загальній сумі 228 875 грн 00 коп. у розумінні статті 1212 ЦК України є такими, що безпідставно набуті відповідачем і, як наслідок, підлягають поверненню позивачу.
Твердження в апеляційній скарзі про безпідставне застосування місцевим судом положення ст. 1212 ЦК України, не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи свідчать про зворотнє.
Доводи апеляційної скарги про те, що кошти, вказані в квитанціях № 6715 та № 6716 були перераховані не з рахунку позивача, а лише використаний профіль клієнту банку та була платником, який вносив кошти готівкою. Отже, підтвердження, що кошти є власністю ОСОБА_1 не підтверджуються, у зв`язку з відсутністю доказів набуття зазначеної суми в позові, не заслуговують на увагу колегії суддів та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Натомість в оскаржуваному рішенні правильно зазначено, що під час судового розгляду встановлено, що відповідно до квитанції № 6715 від 12 серпня 2022 року ОСОБА_1 було здійснено перерахунок коштів у розмірі 105050 грн 00 коп. на рахунок одержувача коштів ОСОБА_2 (а.с. 4) та відповідно до квитанції № 6716 від 10 серпня 2022 року в розмірі 123 825 грн 00 коп. (а.с. 5).
Заперечення відповідача з приводу неналежності перерахованих грошових коштів позивачу не підтверджені належними та допустимими доказами ні в ході розгляду справи місцевим судом, ні доданими до апеляційної скарги матеріалами. 
Наявні в матеріалах справи квитанції є належними та допустимими доказами, які підтверджують зазначений факт.
Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що відповідно до усної угоди між відповідачем та ОСОБА_3 (матір`ю позивача) з приводу перерахування коштів ОСОБА_1 відносно яких винесено рішення Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/2563/24 зареєстровано в ЄРДР кримінальна справа за № 12023200000000029 від 04 лютого 2023 року за ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, яка направлена та до цього часу знаходиться на розгляді Зарічного районного суду м. Суми № 59/3123/24 від 28 березня 2024 року, колегія суддів зазначає слідуюче.
Як вбачається з матеріалів справи позивач звернулася до суду з позовом про повернення безпідставно набутих коштів. Будь-які інші відносини, що стосуються іншого предмету, інших сторін не можуть розглядатися в ході розгляду даної справи. Відповідачем не було доведено, що вищевказана кримінальна справа має значення для розгляду даної справи.
Отже, місцевим судом вірно було встановлено, що відповідачем не надано доказів, які б з достовірністю вказували на те, що наведені грошові кошти мають відношення до обставин кримінальної справи, яка перебуває на розгляді в суді.
Додані до апеляційної скарги документи колегія суддів як докази не приймає, оскільки останні подані з порушенням вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що місцевий суд належним чином не вивчив зміст справи, оскільки розглянув справу за відсутності відповідача, є безпідставними, оскільки, встановивши, що відповідача належним чином повідомлено про час та дату розгляду справи, місцевий суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України здійснив розгляд справи по суті.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, ціна позову не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 20 березня 2026 року. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: О. І. Собина 

Я. Л. Петен