Рішення
ІмЕНЕм УкрАїни
справа № 521/1171/24
провадження № 2/521/161/26

01 квітня 2026 року м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
Головуючого судді Михайлюка О.А.,
при секретарі Тарасюк О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , - 
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що під час шлюбу ними за спільні кошти у власність набуте нерухоме майно – двохкімнатна квартира загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Оскільки згоди щодо поділу набутого подружжям за час шлюбу майна не досягнуто, позивач вимушений звернутись до суду.
Позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач в судове засідання з`явився разом з представником ОСОБА_4 , позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання з`явилася, позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 в судове засідання з`явився, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
В судовому засіданні встановлено, що 14 червня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано 11 листопада 2010 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №2-6388/10.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2003 року ВАМ №154746, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях кожний купили квартиру під АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з двох кімнат загальною площею 43,2 кв.м., у тому числі житловою площею 31,9 кв.м.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2010 року у справі №2-13112/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів визнано мирову угоду, за якою, в тому числі, до ОСОБА_5 переходить право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу ВАМ №154746 від 11 липня 2003 року; ОСОБА_1 зобов`язується надати ОСОБА_2 матеріальну або фізичну допомогу в ремонті спірної квартири. 
На підставі зазначеної ухвали Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-13112/10, право власності на 1/2 частку спірної квартири було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за сином сторін у справі ОСОБА_6 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №25798868 від 20.08.2014 року.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 14 серпня 2018 року у справі №2-13112/10 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2010 року про визнання мирової угоди скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року у справі №2-13112/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , від 07.03.2024 року №368805102 відомості про права власності відсутні.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.
Як передбачено ч.1, 3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Судом встановлено, що право власності на квартиру під АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з двох кімнат загальною площею 43,2 кв.м., у тому числі житловою площею 31,9 кв.м. набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі.
Відповідач в ході розгляду справи не заперечувала факту купівлі квартири разом із позивачем та, одночасно, вказувала, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності щодо заявлених до неї позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя.
З огляду на зазначене та відсутність доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, суд доходить до висновку, що спірна квартира належить до об`єктів спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
За змістом ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.12.2020 року у справі№ 345/2962/14 наголосив наступне: «Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».
Судом встановлено, що 1/2 частку права власності на спірну квартиру позивач передав сину ОСОБА_5 на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2010 року у справі №2-13112/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, якою затверджено мирову угоду.
В подальшому позивач звернувся до Апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2010 року у справі №2-13112/10, в якій він, в тому числі, вказав, що мирову угоду було підписано із розрахунком на те, що після оформлення на сина права власності на 1/2 частину квартири ситуація за аліментами буде вирішена.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 14 серпня 2018 року у справі №2-13112/10 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2010 року про визнання мирової угоди скасовано.
В ході розгляду вказаної апеляційної скарги ОСОБА_2 подано заяву про залучення додаткових копій документів та відомостей до матеріалів справи із додатками, серед яких була копія Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації 1/2 частки права власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 . 
Тобто, в 2018 році в ході розгляду апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2010 року у справі №2-13112/10 позивач дізнався про порушення свого майнового права щодо спірної квартири.
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 двічі звертався в 2022 році до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради про визнання за ним права власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2022 року у справі №521/14439/22 позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності повернуто позивачу.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 січня 2023 року у справі №521/18462/22 позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності повернуто позивачу.
Відповідач у заяві про застосування строку позовної давності вказувала, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин в травні 2010 року ОСОБА_2 та син сторін у справі ОСОБА_3 вважали спірну квартиру своєю власністю, власними силами та за власні кошти здійснювали утримання та капітальний ремонт спірної квартири, яка на момент припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувала в аварійному стані; з моменту припинення фактичних шлюбних відносин в травні 2010 року ОСОБА_2 заперечувала право власності ОСОБА_1 на квартиру або її частку; в червні 2010 року ОСОБА_2 позбавила ОСОБА_1 можливості мати доступ до спірної квартири та в ній мешкати, у зв`язку із чим ОСОБА_1 в квартирі з травня 2010 року не проживав, з червня 2010 року ключів від квартири та вільного доступу до неї не мав.
В ході розгляду справи позивач не заперечував, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем він не проживав у спірній квартирі, не мав до неї доступу, не сплачував комунальні послуги, не здійснював жодних дій з утримання квартири.
Допитана в судовому засіданні 29 січня 2025 року ОСОБА_7 повідомила суду, що до купівлі спірної квартири сторони проживали у її квартирі на АДРЕСА_3 , потім всі кошти, які вона отримала з продажу своєї квартири на АДРЕСА_3 передала на купівлю спірної квартири; зазначила, що після припинення шлюбних відносин між сторонами ОСОБА_1 не з`являвся в квартирі, не робив там ремонт, не допомагав відповідачу з дитиною.
Допитаний в судовому засіданні 29 січня 2025 року ОСОБА_8 повідомив суду, що приблизно у 2010 році сторони звернулися до нього як до адвоката за допомогою в укладенні мирової угоди, ОСОБА_1 хотів передати свою частину квартири сину, знизивши таким чином аліменти, сторони приходили до нього разом, надавали свої пропозиції, читали мирову угоду.
Допитана в судовому засіданні 13 травня 2025 року ОСОБА_9 повідомила суду, що спірну квартиру сторони купили за спільні кошти, позивач в купівлю вклав приблизно 15 тисяч доларів, які взяв у батька, а відповідач вклала в купівлю квартири приблизно 30 тисяч доларів, які були отримані від продажу квартири, між сторонами була домовленість, що позивач зробить ремонт в квартирі.
Допитана в судовому засіданні 11 червня 2025 року ОСОБА_10 повідомила суду, що на момент розлучення спірна квартира була в дуже поганому стані, в доброму стані була лише кімната дитини, позивач не робив ремонт в квартирі.
Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 вказав, що добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.
За змістом ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність може бути застосована судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.
Таку заяву відповідач подала до суду, а тому у суду є всі правові підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.
При цьому суд пов`язує пропуск строку позовної давності не з часом розірвання шлюбу між сторонами, а з часом, коли позивач у даній справі дізнався або беззаперечно повинен був дізнатись про порушення свого цивільного права, тобто в 2018 році, за захистом якого він звернувся лише 29.01.2024 року.
Доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, передбаченого статтею 72 СК України, позивачем суду не надано.
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які впливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя слід відмовити через пропуск строку подання ним позовної заяви.
Керуючись ст.ст.60, 61, 63, 69, 71, 72 СК України, ст.ст. 256, 257, 261, 167, 355, 356, 364, 368, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 76, 77, 81, 89, 141, 265, 354 ЦПК України, суд –
вирішив:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 – відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:   О.Михайлюк
01.04.26