Справа № 159/5904/25 	Головуючий у 1 інстанції: Смалюх Р. Я. 	
Провадження № 22-ц/802/499/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Олєйнікова Оксана Віталіївна, про розірвання договору купівлі-продажу та повернення квартири за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бакуна О. С. звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24 жовтня 2023 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олєйніковою О. В., що йому належала, за ціною 365 219 грн. Грошові кошти за квартиру він отримав лише 16 листопада 2023 року у розмірі 349 749 грн, що свідчить про істотне порушення умов договору.
Позивач зазначав, що у період укладення вище згаданого договору він знаходився на стаціонарному лікуванні в Ковельському МТМО з гіпертонічним кризом від 23 жовтня 2023 року, ускладненим ГПМК за ішемічним типом в мозку, гіпертонічна хвороба ІІІ ст. 2 ст, КВРО 4, ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз недостатність МК І ст. недостатність АК І ст., Недостатність ТК І ст., СН І зі збереженою систологічною функцією ЛШ (ФЛ ЛШ 57%); атеросклероз лівої ЗСА. Внаслідок зазначеного хворобливого стану він погано пам`ятає події щодо укладення з відповідачем договору купівлі-продажу квартири від 24 жовтня 2023 року, що свідчить про те, що цей договір був укладений із здійсненим на нього тиском сторонніх осіб, через відсутність розуміння ним дій, які він вчиняє, а також свідчить про відсутність його дійсної волі на укладення такого договору.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд розірвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 2023 року між ним та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олєйніковою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 3322, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 667 грн 19 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000 грн.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув уваги на недотримання умов договору купівлі-продажу квартири в частині проведення оплати до його підписання, як зазначено в умовах оскаржуваного договору. Також судом не взято до уваги підтверджений лікарськими документами факт щодо неповної дієздатності позивача, який станом на день підписання договору перебував на стаціонарному лікуванні в інсультному відділенні місцевої лікарні, доставлений каретою швидкої допомоги за день до підписання оскаржуваного договору. При цьому факт перебування позивача в лікарні та перебування на інтенсивному лікуванні не був взятий судом першої інстанції до уваги. У позивача був діагностований гіпертонічний криз від 23 жовтня 2023 року. Крім того, діагностований у хворого атеросклероз лівої ЗСА за скаргами позивача на порушення мови, погіршення почерку, головного болю, підвищеного артеріального тиску, загальної слабкості у зв`язку із наявним гіпертонічним кризом. Суд першої інстанції маючи наявні докази про істотні порушення умов укладеного правочину (відсутність оплати до підписання договору 24 жовтня 2023 року, неповна оплата за квартиру, як факт створення платіжної картки позивача за ініціативою сторонньої особи для зарахування неповної суми по факту їх внесення на картку 16 листопада 2023 року, дефект волевиявлення сторони правочину, як доведений факт перебування позивача у лікарні на стаціонарному лікуванні у неповному дієздатному стані, що в повній мірі не може відповідати за свої вчинки та усвідомлювати їх наслідки) прийняв оскаржуване рішення, вважаючи наведені докази у справі недостатніми і неістотними та такими, які не можуть бути підставами для розірвання оскаржуваного договору купівлі-продажу. Продавець квартири (апелянт), підписуючи договір купівлі-продажу в інсультному стані, здійснив даний правочин без отримання коштів, як передбачено в умовах самого договору, та був доставлений третьою особою в лікарняну палату свого перебування не розуміючи в достатній мірі правових наслідків вчиненого ним, що засвідчується як мінімум відсутності будь-якої оплати за відчужену квартиру в день її продажу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові у цій справі. Сторона позивача не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та не надала жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували той факт, що відповідач ОСОБА_4 як покупець порушила свій обов`язок щодо повної оплати фактично переданого за договором нерухомого майна, а також те, що у позивача було відсутнє реальне волевиявлення на вчинення (підписання) оспорюваного правочину через неусвідомлення значення своїх дій (дефект волі). Зазначав, що кошти за квартиру позивач отримав у повному обсязі до підписання договору, про що свідчить п. 2.1 договору. Перебуваючи на лікуванні в Ковельському МТМО позивач мав «ясну свідомість». Оцінку ринкової вартості квартири позивач здійснив ще 20 жовтня 2023 року, тобто за декілька днів до укладення договору та погіршення здоров`я позивача, що свідчить про його дійсний намір укласти договір купівлі-продажу квартири. Крім того, неповна чи невчасна сплата відповідачем коштів за договором купівлі-продажу квартири не може бути підставою для розірвання такого договору, натомість належним способом захисту буде примусове стягнення заборгованості за таким договором з відповідача. Також представник вказував, що попередній розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції становить 10 000 грн.
Відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Про причини неявки апеляційний суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Олєйнікова О. В. в судове засідання також не з`явилася, але 09 квітня 2026 року засобами поштового зв`язку подала до апеляційного суду заяву, в якій просила проводити апеляційний розгляд справи за її відсутності.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача, його представника, а також представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 жовтня 2023 року між позивачем ОСОБА_1 (продавцем) та відповідачем ОСОБА_4 (покупцем) укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олєйніковою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 3322. Згідно з п. 2.1. договору продаж квартири здійснений за ціною 365 219 грн, які покупець передав продавцю до узгодження проекту договору. Право власності на придбану квартиру виникає у покупця відповідно до ст. 334 ЦК України з моменту нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації цих прав (п. 4.1.). 
Зазначений договір купівлі-продажу не містить умов про узгоджені підстави для розірвання договору, а також у ньому відсутні положення про те, що у разі розірвання договору кожна із сторін зобов`язана повернути одна одній те, що отримала від іншої сторони за цим договором.
Як вбачається з висновку про оцінку нерухомого майна, вартість згаданої квартири станом на 23 жовтня 2023 року становить 365 219 грн.
Відповідач здійснила часткову сплату позивачу коштів за квартиру, сплативши вартість квартири у розмірі 349 799 грн. Станом на день розгляду справи розмір недоплати за договором купівлі-продажу від 24 жовтня 2023 року складає 15 420 грн.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 серпня 2025 року слідує, що власником квартири АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_4 
11 серпня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся з письмовою пропозицією до відповідача про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 24 жовтня 2023 року, до якої додав проект угоди про розірвання цього договору.
З відповіді Ковельського МТМО від 12 червня 2025 року на адвокатський запит представника позивача, копії огляду чергового лікаря від 23 жовтня 2023 року, епікризу виписного №іст13026, копії епікризу виписного №іст13155, копії результатів МРТ головного мозку від 24 жовтня 2023 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 був оглянутий лікарем приймального відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги 23 жовтня 2023 року зі скаргами на порушення мови, погіршення почерку, головний біль, підвищений АТ, слабкість, у зв`язку з чим був скерований на стаціонарне лікування, де перебував в кардіологічному відділенні ЦРЛ Ковельського МТМО з 23 жовтня 2023 року по 25 жовтня 2023 року з діагнозом: гіпертонічний криз від 23 жовтня 2023 року, ускладненим ГПМК за ішемічним типом в мозку, гіпертонічна хвороба ІІІ ст. 2 ст, КВРО 4, ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз недостатність МК І ст. недостатність АК І ст., Недостатність ТК І ст., СН І зі збереженою систологічною функцією ЛШ (ФЛ ЛШ 57%); атеросклероз лівої ЗСА. Позивач також перебував на стаціонарному лікуванні в інсультному центрі ЦРЛ Ковельського МТМО з 25 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року з діагнозом: ГМІ за ішемічним типом в мості мозку від 25 жовтня 2023 року. Прихований правобічний геміпарез. Лікування, що включає реабілітаційну процедуру неуточнену. Фонова ретинопатія і ретинальні судинні зміни. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь 1, КВР дуже високий.
Зарахування на картковий рахунок позивача грошових коштів у розмірі 349 799 грн підтверджується довідкою з карткового рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк». У реквізитах платежу не зазначено ні платника, ні призначення платежу.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 у своїх вимогах зазначав, що укладений між ним та відповідачем ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири від 24 жовтня 2023 року підлягає розірванню, а нерухоме майно йому підлягає поверненню, оскільки ОСОБА_4 , як покупець, порушила свій обов`язок щодо повної оплати фактично переданого за договором нерухомого майна, а у нього, як продавця, було відсутнє реальне волевиявлення на вчинення (підписання) оспорюваного правочину через неусвідомлення значення своїх дій (дефект волі).
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частинами 1, 2 ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. 
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Дефект волевиявлення сторони правочину може бути підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України), однак законодавець не передбачив, що він є підставою для розірвання договору. Крім того, така підстава також відсутня в оспорюваному у цій справі договорі-купівлі продажу від 24 жовтня 2023 року.
Отже, покликання позивача на те, що на час укладення договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2023 року він перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із захворюванням, яке могло вплинути на здатність ним усвідомлювати значення своїх дій і могло свідчити про відсутність дійсної волі позивача на укладення цього договору, суд обґрунтовано не взяв до уваги. 
Підставою для розірвання договору є встановлення саме тієї обставини, що сторона договору вчинила істотне порушення умов договору. Підставами для розірвання договору також можуть бути передбачені законом та умовами договору.
Разом з тим як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, умовами договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2023 року не визначено підстав для його розірвання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року справі № 918/391/23 у пунктах 86-93, вирішуючи питання про встановлення істотного порушення умов договору, дійшла таких висновків: «Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Головна ідея, на якій ґрунтується правило ч. 2 ст. 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №199/3846/19).
Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.»
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами по справі 24 жовтня 2023 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції визнав ту обставину, що кошти, які йому надійшли на рахунок 16 листопада 2023 року у розмірі 349 799 грн, є коштами за квартиру по договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2023 року, та які йому на картковий рахунок зарахував син відповідача. Водночас відповідач не в повній мірі виконала умови зазначеного договору купівлі-продажу в частині оплати за придбану квартиру, оскільки всупереч п. 2.1. договору кошти за квартиру були сплачені не до підписання цього договору, а після його підписання – 16 листопада 2023 року і не в повному обсязі, недоплата складає 15 420 грн.
Суд, вирішуючи чи є істотним таке порушення, узяв до уваги, що розмір недоплати становить лише 4,22% від загальної суми, яку відповідач мала сплатити позивачу за договором купівлі-продажу, що у розумінні вищенаведених правових норм не може вважатися істотним порушенням умов договору купівлі-продажу.
Разом з тим інших обставин, які є підставою для розірвання договору і які передбачені законом позивач не зазначив.
Оскільки всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які він посилався на підставу своїх вимог, а саме на невчасну та неповну оплату відповідачем коштів за придбану квартиру, а також дефект його волі, як підстави для розірвання договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2023 року, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 у цій справі. 
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідач ОСОБА_4 як покупець порушила свій обов`язок щодо повної оплати фактично переданого за договором нерухомого майна, а також те, що у позивача було відсутнє реальне волевиявлення на вчинення (підписання) оспорюваного правочину через неусвідомлення значення своїх дій (дефект волі), є безпідставними, оскільки жодними належними, достатніми та достовірними доказами не підтверджуються. Крім того, такі доводи спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року справі № 461/9578/15-ц у п. 91 зазначила наступне. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №126/2200/20 зазначив, якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Після підписання оспорюваного договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 протягом майже двох років не звертався до відповідача з вимогами щодо стягнення (доплати) коштів за вказаним договором чи повернення майна, переданого за оспорюваним договором та проведення повної реституції у зв`язку із дефектом волі позивача. Такою тривалою поведінкою позивач фактично прийняв усі умови договору купівлі-продажу, а також правові наслідки відповідного правочину, що свідчить про його повне схвалення позивачем. Водночас оспорювання позивачем договору, який ним був схвалений, є поведінкою, що суперечить принципу добросовісності, оскільки позивач діє всупереч своїй попередній поведінці і така поведінка не свідчить про повагу до інтересів іншої сторони договору. Оскільки позивач відмовився від свого права власності шляхом його оплатного відчуження на користь відповідача, тому він пов`язаний своїм рішенням і не вправі його змінити згодом.
Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення суду та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: