ц
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22/-ц/824/8805/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Київ
Справа № 370/665/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Білоцької Л.В.,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
встановив:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Макарівського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна - жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 09 вересня 1990 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 
12 жовтня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12.10.2011 року у справі №2-1376/2011.
Станом на момент розірвання шлюбу питання про поділ майна не вирішувалося, оскільки відповідач не заперечував проти використання позивачем їхнього спільного майна, зокрема, будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та розташованого поряд з ним будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на день пред`явлення позову позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності її доньці на підставі договору дарування від 2013 року. Однією з умов цього договору є забезпечення можливості довічного проживання позивача в цьому житлі.
За час перебування у шлюбі подружжям було збудовано будинок за адресою АДРЕСА_1 , який був побудований у 2011 році та зареєстрований за ОСОБА_1 , який до недавнього часу позивач також використовувала.
Проте з початку 2024 року відповідач почав вимагати, щоб позивач припинила використовувати спільне майно, зокрема будинок, в якому вона фактично проживала відповідно до умов вищезазначеного договору дарування, що стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 29 січня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , і на 1/2 частину земельної ділянки, на якій цей об`єкт розташований.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також є незаконним, оскільки ухвалене з порушенням норм процесуального права і внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
Вказує, що суд ухвалюючи рішення про задоволення позову, безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є спільними дітьми сторін у справі, мотивуючи це тим, що вони можуть бути зацікавлені у вирішенні цього юридичного спору на користь відповідача, адже вони тривалий час перебувають у конфлікті з позивачем, таким чином не надав оцінку іншим наявним у справі доказам - показанням свідка ОСОБА_6 , яку було викликано на допит за заявою позивача і яка вказала, що спірний житловий будинок побудовано приблизно у 2012-2013 роках, тобто після розірвання шлюбу між сторонами.
Крім цього, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, а у висновках не мотивував рішення Макарівського районного суду Київської області від 12.10.2011 у справі №2-1367/2011 за позовом позивача ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, оскільки у пред`явленому позові позивач вказала на те, що протягом останніх кількох років не проживає та не підтримує подружніх відносин з відповідачем. 
Вважає, що з урахуванням показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при розгляді цієї справи в суді першої інстанції, був доведений факт початку будівництва спірного будинку в 2008 році, тобто в період, коли шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені.
Також висновки суду про те, що відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, не відповідають дійсності та матеріалам справи.
Вказує, що на час проведення реконструкції на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, від 13 грудня 2017 року та реєстрації права власності на житловий будинок, загальною площею 171,9 кв.м, житловою 77 кв.м , сторони вже не перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому позивач не має жодних підстав на визнання за нею права власності на частку житлового будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду - залишити без змін.
Вказує, що відповідно до матеріалів справи житловий будинок побудовано в 2011 році. Шлюб між сторонами було розірвано 12 жовтня 2011 року. Таким чином, будинок побудований під час перебування сторін у шлюбі.
Крім того, відповідач не надав суду належних доказів того, що під час будівництва спірного будинку сторони проживали окремо, а покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - спільних доньок, не можуть вважатись об`єктивними, оскільки вони неприязно ставляться до матері та прийняли сторону батька.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 .
Представник позивача ОСОБА_7 проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, керуючись такими міркуваннями.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що спірний будинок був побудований у 2011 році, тобто до розірвання шлюбу, а отже на нього розповсюджувався режим спільного сумісного майна подружжя. Водночас, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для застосування позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізналася у 2024 році.
Однак, з такими доводами не можна погодитися не можна з огляду на такі обставини.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з 08 вересня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2011 року у справі №2-1376/2011 розірвано.
Як вказала позивач, за час перебування у шлюбі з відповідачем ними було побудовано будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29 лютого 2024 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 . 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 грудня 2012 року щодо домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власником є ОСОБА_1 . Будинок побудований у 2011 році, підстава набуття права власності - рішення виконкому Макарівської селищної ради № 101 від 28 серпня 2012 року.
13 грудня 2017 року Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Макарівської селищної ради Київської області зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому міститься інформація щодо земельної ділянки на якій він розташований: Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 405964 від 06 березня 2012 року, кадастровий номер 3222755100:01:044:0003.
Як зазначила позивач і не заперечував відповідач, також спільним майном подружжя був житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який за спільною згодою подружжя відповідно до договору дарування від 30 березня 2013 року, був подарований їхній спільній доньці ОСОБА_4 разом із земельною ділянкою, на якій він розташований. 
При цьому в п. 10 вказаного договору зазначено, що ОСОБА_4 (обдарована) зобов`язується надати право безкоштовного довічного користування та проживання у зазначеному житловому будинку своїй матері - ОСОБА_3 і не пред`являти вимог до неї про виселення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Як вбачається з договору дарування від 30 березня 2013 року, ОСОБА_1 подарував своїй дочці ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 3116132227.
У пункті 12 цього договору зазначено, що договір укладається за згодою дружини дарувальника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , справжність підпису якої засвідчено Дарнопих Т. М., приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області 30 березня 2013 року за реєстровим номером 327. 
Посвідчуючи цей договір, приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дарнопих Т.М. зазначила у договорі, що його підписано ОСОБА_1 та неповнолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка діє за згодою батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_3 , у присутності приватного нотаріуса 
Також 30 березня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 договір дарування земельної ділянки площею 0,0618 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер земельної ділянки 3222755101:01:044:0002. Згідно з пунктом 5 цього договору на цій земельній ділянці розташований житловий будинок, адреса якого: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 3116132227.
У пункті 12 цього договору вказано, що договір укладається за згодою дружини дарувальника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , справжність підпису якої засвідчено Дарнопих Т. М., приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області 30 березня 2013 року за реєстровим номером 327.
Аналіз умов зазначених договорів дає підстави для висновку про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований, були відчужені на користь дочки сторін ОСОБА_4 за письмової згоди позивача ОСОБА_3 . 

Разом з тим, спірним є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_1 24 грудня 2012 року відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 38781759. Позивач просила визнати за нею право власності на частину вказаного будинку, як спільного майна подружжя.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд виходив з того, що будинок за адресою АДРЕСА_1 , побудований в 2011 році, та зазначив, що не приймає до уваги подані відповідачем декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № КС 14212119665 від 05.07.2012 року (89-96), дозвіл на виконання будівельних робіт №1453/09 від 14.09.2009 року (а.с. 97), державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 347256 з кадастровим номером 3222755101:01:044:0001 (а.с. 98), оскільки вони подані щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та не відносяться до предмету доказування у даній справі.
Зазначені висновки колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та зроблені без належного з`ясування обставин справи, враховуючи наступне.
Як вбачається з рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2011 року у справі № 2-1367/11 про розірвання шлюбу, позивач ОСОБА_3 у 2011 році звернулась з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між сторонами виникають постійні конфлікти та сварки, протягом останніх кількох років сторони подружніх стосунків не підтримують.
У рішенні від 11 жовтня 2011 року про розірвання шлюбу між сторонами суд встановив наступні обставини: «Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.09.1990 року . Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину, доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою. Сімейне життя не склалося. По причині невідповідності характерів між сторонами виникали сварки, згодом сторони припинили проживати разом, відповідач має іншу жінку, примирятись та поновлювати подружні відносини сторони не бажають, сім`я існує формально, суд приходить до висновку, що їх шлюб необхідно розірвати». ( а.с. 25).
14 вересня 2009 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області відповідачу ОСОБА_1 було видано дозвіл на виконання будівельних робіт № 1453/09 від 14.09.2009 року на строк до 12.08.2011 року на виконання будівельних робіт з нового будівництва індивідуального житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . ( а.с. 97).
Як вбачається з декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої ДАБК у Київській області 05 липня 2012 року № КС14212119665, індивідуальний житловий будинок та господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 - вважати закінчений будівництвом об`єкт, готовим до експлуатації.
Разом з тим, не зважаючи на одну і ту саму адресу - АДРЕСА_1 , зазначений у декларації об`єкт неможливо вважати тим, що був подарований дочці сторін ОСОБА_4 , який має таку ж саму адресу, оскільки технічні характеристики зазначених будинків значно відрізняються, і розташовані будинки на різних земельних ділянках, про що свідчать наступні докази.
В технічному паспорті від 20.11.2011 року на індивідуальний жилий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , зазначено, що на земельній ділянці розташовано два жилі будинки - 1929 року побудови, загальною площею 82,8 кв.м., під літерою «А», та жилий будинок під літерою «Ж», 2011 року побудови, загальною площею 113, 4 кв.м. ( а.с. 19- 23).
Як вбачається з вищевказаних договорів дарування від 30 березня 2013 року, відповідач ОСОБА_1 подарував своїй неповнолітній дочці ОСОБА_4 , за згодою дружини - позивача ОСОБА_3 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, площею 0,0618 га, з кадастровим номером 3222755101:01:044:0002, що призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку. У пункті 4 договору дарування зазначено опис житлового будинку : житловий будинок ( літера А), дерев`яний, обкладений 0,5 цегли, побудований в 1929 році, має загальну площу 82,8 кв.м., житлову площу 56,7 кв.м.
Тобто такі технічні характеристики мав будинок, розташований по АДРЕСА_1 , станом на березень 2013 року.
Разом з тим, у декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 05 липня 2012 року, в якій зазначена така сама адреса житлового будинку, вказано, що загальна площа житлового будинку становить 113,4 кв.м., житлова площа - 48,4 кв.м. площа нежитлових приміщень - 65 кв.м. Технічні характеристики будинку - фундаменти монолітні, бетонні, товщиною 400 мм, стіни першого поверху з термоблоків, товщиною 200 мм, обкладених керамічною повнотілою цеглою, другого поверху - дерев`яні, товщиною 200 мм. 
Будівництво було здійснене на підставі наступних документів:
- проекту індивідуального житлового будинку, свідоцтва про забудову індивідуальної садиби № 66 від 25 травня 2009 року;
- дозволу на виконання будівельних робіт № 1435/09 від 14.09.2009 року. Дата початку будівництва - 25.05.2009 року, дата закінчення будівництва - 22.06.2012 року.
Вказаний будинок розташований на земельній ділянці 3222755100:01:044:0003, площею 0,1177 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 405964 від 12.03.2012 року.
Таким чином, не зважаючи на зазначену у договорі дарування від 30.03.2013 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 05.07.2012 року однієї і тієї ж адреси- АДРЕСА_1 , зазначені будинки є різними об`єктами нерухомості, розташовані на різних земельних ділянках. 
Вказане також підтверджується тим, що у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 24 грудня 2012 року, що було видане ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Макарівської селищної ради від 28 серпня 2012 року, зазначені ті ж самі технічні характеристики будинку - загальна площа 113, 4 кв.м., житлова площа - 48, 4 кв.м., що і в декларації про готовність об`єкта до експлуатації, проте адреса новозбудованому будинку присвоєна інша - АДРЕСА_2 .
У технічному описі об`єкта нерухомості у свідоцтві про право власності, а також у відомостях з Реєстру прав власності на нерухоме майно, зазначено, що будинок побудований в 2011 році, згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № КС 14212119665 від 05.07.2012 року ( а.с. 87).
24 грудня 2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 24.12.2012 року ( а.с. 108-109).

В подальшому, як вбачається з декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, від 13 грудня 2017 року, зареєстрованої відділом державного архітектурно-будівельного контролю Макарівської селищної ради, відповідачем ОСОБА_1 було здійснено реконструкцію будинку та проведено надбудову над житловим будинком та гаражем, розташованими за адресою АДРЕСА_2 .
При цьому у декларації зазначено, що повідомлення про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_1 подав до Держархбудінспекції у Київській області 24 березня 2012 року. Житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3222755100:01:044:0003.
Таким чином, відповідно до декларації № КС 141173470060 від 13.12.2017 року, в 2017 році, після проведеної реконструкції та надбудови, житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , має наступні технічні характеристики : загальна площа - 171,9 кв.м., житлова площа - 77 ,0 кв.м., нежитлова площа - 94 ,9 кв.м. ( а.с. 104- 106).
На підставі вказаної декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 13.12.2017 року за відповідачем ОСОБА_1 було зареєстроване право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 лютого 2018 року на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв.м., житловою площею 77 кв.м. ( а.с. 107).
Відповідно до вимог частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частинах другій та третій статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. 
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2710цс15 зазначено, що: «…не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15».
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року в справі № 511/2303/19, висновків Верховного Суду у постановах: від 25 серпня 2020 року в справі № 760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі № 466/6895/19, від 14 червня 2023 року в справі № 753/1631/20, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
У постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва

Наявні у матеріалах справи докази дають підстави для висновку, що право власності на житловий будинок, якому присвоєна адреса: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 24 грудня 2012 року. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована 05 липня 2012 року за № 14212119665.
Таким чином, під час перебування сторін у шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 12 жовтня 2011 року, у 2009 році було розпочато будівництво житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , однак на час припинення між сторонами шлюбних стосунків та розірвання шлюбу в 2011 році об`єкт нерухомості не був завершений будівництвом, у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що зареєстрована 05.07.2012 року, вказано дату завершення будівництва - 22.06.2012 року.
За змістом вищевказаних норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, за період перебування сторін у шлюбі у них виникло право спільної сумісної власності на певний обсяг будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Разом з тим, відповідних позовних вимог про їх поділ чи стягнення грошової компенсації їх вартості позивач не заявляла.

З вищенаведених доказів апеляційним судом встановлено, що станом на час реєстрації права власності за ОСОБА_1 24 грудня 2012 року житловий будинок мав загальну площу 113, 4 кв.м., житлову площу - 48,4 кв.м.
24 березня 2012 року ОСОБА_1 було подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт з надбудови будинку, яку завершено у 2017 році, що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта від 13.12.2017 року, внаслідок проведених будівельних робіт з надбудови мансарди будинок має загальну площу 171,9 кв.м., жилу площу - 77,0 кв.м.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що станом на час розірвання шлюбу між сторонами у жовтні 2011 року існував об`єкт незавершеного будівництва, площею 113,4 кв.м, будинок було введено в експлуатацію у червні 2012 року, а 27 лютого 2018 року у зв`язку з проведенням надбудови та прийняття в експлуатацію об`єкта з іншими технічними показниками, за відповідачем було зареєстровано житловий будинок, загальною площею 171,9 кв.м., що тобто відбулось значне перетворення будинку, новий об`єкт є суттєво іншим об`єктом нерухомості, який не може бути предметом поділу між колишнім подружжям сторін у даній справі.
При цьому будівництво надбудови над житловим будинком по АДРЕСА_2 відповідачем ОСОБА_1 було завершено у новому шлюбі.
Так, відповідно до свідоцтва про шлюб від 31 січня 2015 року, виданого Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Макарівського РУЮ у Київській області, 31 січня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_9 ( а.с 86).

Суд першої інстанції зазначене не взяв до уваги, внаслідок чого, неповно з`ясувавши обставини справи та не надавши належну оцінку всім доказам у справі, дійшов помилкового висновку про можливість поділу між подружжям будинку, який не був сформований як об`єкт нерухомого майна під час перебування сторін у шлюбі, а в подальшому будинок був добудований та реконструйований відповідачем, внаслідок чого об`єкт нерухомості має технічні характеристики, що істотно відрізняються від початково збудованого об`єкта.
Як на час початку в 2012 році, так і на час завершення реконструкції спірного житлового будинку в 2017 році, внаслідок чого будинок набув інших технічних характеристик ( надбудова мансарди, збільшення загальної площі будинку із 113,4 кв.м. до 171,9 кв.м.) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вже не перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідно об`єкт нерухомості, що зареєстрований у 2018 року на праві власності за ОСОБА_1 , не є спільним майном подружжя сторін, а тому вимоги позивача ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частину зазначеного об`єкта нерухомості, а також на 1/ 2 частину земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, є безпідставними. 

Звертаючись із позовних вимогами про поділ земельної ділянки, на якій розташований спірний жилий будинок, позивач , посилаючись на норми ст. 60, 63, 70, 71 СК України, не зазначала, що земельну ділянку було набуто подружжям у шлюбі як спільне сумісне майно, а просила визнати право власності на частину земельної ділянки разом із визнанням права власності на будинок, який розташований на ній.
Відповідно до запису у декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КС 14212119665 від 05.07.2012 року, земельна ділянка, площею 0,1177 га, по АДРЕСА_1 , на якій збудовано спірний будинок, відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 405964 від 06 березня 2012 року належить відповідачу ОСОБА_1 . 
У договорі дарування земельної ділянки від 30.03.2013 року зазначено, що земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 , що є предметом дарування, із кадастровим номером 3222755100:01:044:0002, має площу 0,0618 га та належала ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ЯЙ № 347257 на право власності на земельну ділянку від 14 листопада 2012 року, виданого на підставі рішення Макарівської селищної ради № 293 17 сесії 24 скликання від 29.07.2004 року та заяви власника № 1558 від 05.09.2012 року ( а.с. 28).
Як вбачається з державного акту серії ЯЙ № 347256, виданого відповідачу ОСОБА_1 14 листопада 2012 року, земельна ділянка, розташована за адресою АДРЕСА_2 , із кадастровим номером 3222755100:01:044:0001, площею 0, 0559 га належить ОСОБА_1 на підставі рішення Макарівської селищної ради № 293 17 сесії 24 скликання від 29.07.2004 року, заяви власника № 1558 від 05.09.2012 року.
З викладеного вбачається, що земельна ділянка, площею 0,0559 га, на якій розташований спірний будинок, про визнання права власності на 1/2 якої просить у позовній заяві позивач, належить особисто відповідачу ОСОБА_1 , тому не може бути окремим предметом поділу між подружжям. 
Враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв.м., як об`єкт нерухомості, не є спільним сумісним майном подружжя сторін, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та визнання за нею права власності на частину житлового будинку в порядку поділу майна подружжя. Відтак, відсутні підстави і для визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок. 

Відповідно до частин першої та третьої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
З огляду помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для поділу майна подружжя внаслідок невідповідності таких висновків обставинам справи, а також неповного з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи, колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання апеляційної скарги сплачений судовий збір у розмірі 3732,98 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 січня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3732 гривні 98 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.