ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" квітня 2026 р. Справа№ 910/11961/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Коробенка Г.П.
суддів: Тищенко А.І. 
Михальської Ю.Б. 

розглянувши в порядку письмового провадження, без виклику сторін, апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тракт"
на рішення Господарського суду міста Києва
від 29.12.2025
та Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт"
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва
від 20.01.2026 
у справі № 910/11961/25 (суддя І.О. Андреїшина)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тракт" 
про стягнення 197 032,02 грн
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАКТ" про стягнення збитків за договором купівлі-продажу №0610/995947 від 06.10.2023 у розмірі 197 032,02 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем обов`язку, передбаченого пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, щодо завершення процедури реєстрації податкової накладної на частину вартості товару у розмірі 1 409 428,74 грн, в тому числі ПДВ 197 032,02 грн, внаслідок чого позивачу спричинено збитки у вигляді неможливості включення сплачених відповідачу сум податку на додану вартість до податкового кредиту на суму 197 032,02 грн.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.12.2025 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тракт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" збитки у розмірі 197 032 грн 02 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн 00 коп. 
Приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що бездіяльність відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати відповідні податкові накладні становить прямий причинно-наслідковий зв`язок з неможливістю включення позивачем суми ПДВ 197 032,02 грн до податкового кредиту та зменшення податкового зобов`язання на таку суму, яка фактично є збитками позивача. Отже, у даному випадку наявні усі елементи складу господарського правопорушення. З огляду на що суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.
Приймаючи додаткове рішення, суд дійшов висновку, що співмірними та пропорційними є витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тракт" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 29.12.2025 у справі №910/11961/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене місцевим судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. При цьому скаржник стверджує, що:
- податкова накладна №2 від 14.10.2023, складена ТОВ "Тракт" щодо постачання товару ТОВ "Волинь-зерно-продукт", не могла бути зареєстрована з об`єктивних причин, що не залежали від волі відповідача, оскільки до моменту судового вирішення спору була відсутня зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна постачальника - ТОВ "Сотік Агро", яка підтверджує обсяг придбання відповідного товару;
- рішення Волинського окружного адміністративного суду та у справі №140/1734/24, яке залише без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2024, яким визнано протиправним та скасовано рішення контролюючого органу про відмову в реєстрації податкової накладної ТОВ "Сотік Агро" та зобов`язано здійснити її реєстрацію датою подання, мають преюдиційне значення у розумінні частини четвертої статті 75 ГПК України та підтверджують, що затримка реєстрації податкових накладних у відповідному ланцюгу постачання була спричинена виключно протиправними діями податкового органу, а не бездіяльністю або недобросовісною поведінкою ТОВ "Тракт";
- ПК України не містить норми, яка зобов`язує платника компенсувати контрагенту втрату податкового кредиту, якщо реєстрація ПН була заблокована з вини контролюючого органу.
Також, не погодившись з додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення від 20.01.2026 у справі № 910/11961/25 в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тракт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 39 364,00 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що додаткове рішення ухвалено місцевим судом з порушенням норм процесуального права. При цьому апелянт стверджує, що суд, дослідивши подані докази, не встановив фіктивності витрат, нереальності послуг, їх неналежності до цієї справи чи невідповідності обсягу робіт заявленій сумі. Водночас дійшов висновку про можливість зменшення витрат, фактично втрутившись у договірні відносини між адвокатом і клієнтом. Скаржник також зазначає, що відповідач не надав жодних розрахунків, жодних доказів неспівмірності, жодного аналізу витраченого часу чи неналежності послуг до цієї справи, у зв`язку з чим суд був процесуально позбавлений права зменшувати суму витрат з власної ініціативи.

Узагальнені доводи та заперечення позивача

03.02.2026 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи викладені в ній, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивач, наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми статей 22, 614, 623 Цивільного кодексу України, статей 224, 225 Господарського кодексу України, пунктів 198.6, 201.1 та 201.10 Податкового кодексу України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ТОВ "Тракт" складу цивільного правопорушення.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026 апеляційну скаргу ТОВ "Тракт" у справі №910/11961/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тракт" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2025 у справі №910/11961/25. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. Витребувано матеріали справи №910/11961/25 з Господарського суду міста Києва.
05.02.2026 матеріали справи №910/11961/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 06.02.2026 апеляційну скаргу ТОВ "Волинь-зерно-продукт" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 відкритоапеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі №910/11961/25. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тракт" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2025 у справі №910/11961/25 з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі № 910/11961/25. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

06 жовтня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тракт" (далі - відповідач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" (далі - позивач, покупець) було укладено договір купівлі-продажу №0610/995947, предметом якого є постачання сільськогосподарської продукції, зокрема, насіння соняшнику.
Пункт 6.7 договору передбачає обов`язок продавця відшкодувати покупцю всі втрати/додаткові податкові зобов`язання у разі порушення порядку реєстрації/обміну податковими накладними - у повному обсязі протягом 10 робочих днів з моменту отримання вимоги.
Так, 14 жовтня 2023 року продавець здійснив поставку товару на загальну суму 1 606 748,76 грн, що підтверджується видатковою накладною №16 від 14.10.2023. 
Як зазначає позивач, податкова накладна №2 була складена того ж дня, однак її реєстрація в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) була здійснена лише 23 січня 2025 року - з порушенням передбаченого договором строку більш ніж на 14 місяців.
За твердженнями позивача, оскільки податкову накладну № 2 від 14.10.2023 зареєстровано 23.01.2025 (після спливу 365-денного строку), останній безповоротно втратив право на податковий кредит із зазначеної операції у сумі 197 320,02 грн (14% ПДВ), що становить прямі майнові збитки позивача.
Вимога позивача до відповідача про добровільне відшкодування збитків була направлена поштовим відправленням через АТ "Укрпошта" (вих. № 518 від 03 червня 2025 року, накладна № 4302527658587). Однак зазначене поштове відправлення було повернуте позивачу у зв`язку із закінченням установленого строку зберігання, що підтверджується даними сервісу Track Results Укрпошти.
Спір виник у зв`язку з невиконання відповідачем обов`язку, передбаченого пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України щодо завершення процедури реєстрації податкової накладної на частину вартості товару у розмірі 1 409 428,74 грн, в тому числі ПДВ 197 032,02 грн, внаслідок чого позивачу спричинено збитки у вигляді неможливості включення сплачених відповідачу сум податку на додану вартість до податкового кредиту на суму 197 032,02 грн.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів сторін

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, дійшов висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з такого.
Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Пунктом 201.7 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.
У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з пунктом 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.
Отже, згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно з пунктом 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Підставою для відшкодування збитків відповідно до пункту 1 статті 611 ЦК та статті 224 ГК України є порушення зобов`язання.
Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.
Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.
Тобто, твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягає доведенню саме позивачем.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №925/556/21 зазначила, що з 01.01.2015 ПК не встановлює для платника ПДВ механізм, який би дозволяв йому включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої його контрагентом у ЄРПН податкової накладної, якщо контрагент за законом мав її зареєструвати. Такий платник ПДВ також не має у податкових відносинах права самостійно спонукати контрагента до здійснення реєстрації, а також не може спонукати контрагента оскаржити незаконні рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, якщо вони були перешкодою у реєстрації податкової накладної у ЄРПН. Водночас саме від того, чи здійснить контрагент всі необхідні дії для реєстрації податкової накладної в ЄРПН, а у випадку незаконної перешкоди з боку контролюючого органу для реєстрації - від того, чи зможе контрагент успішно усунути ці перешкоди, фактично залежить виникнення права такого платника податку на податковий кредит з ПДВ.
Ключовим у цьому питанні є наявність/відсутність вини в діях генпідрядника та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю генпідрядника та неотриманням замовником податкового кредиту.
Разом з тим, відповідач для звільнення від відповідальності може доводити відсутність протиправності дій та вини, зокрема, шляхом оскарження рішення податкового органу про відмову у реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в адміністративному порядку або в суді (відсутність вини буде підтверджуватися рішенням, ухваленим на користь платника податку, яке набрало законної сили, і фактом реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування у ЄРПН на виконання такого рішення) (постанова Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №906/284/21).
Як слідує з постанов Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 у справі №917/877/17, Касаційного господарського суду від 10.03.2020 у справі №911/224/19, без надання доказів того, що постачальник неправомірно не зареєстрував податкову накладну та що саме через це покупець не отримав податковий кредит, покупець не зможе через суд навіть стягнути з постачальника збитки у вигляді втраченого ним податкового кредиту.
Таким чином, у даному випадку необхідним елементом для стягнення збитків є доведеність протиправних дій відповідача, а саме доведення факту порушення правил складання та реєстрації в установлений спосіб податкових накладних, факт чого повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами, якими, зокрема, може бути акт (довідка) перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки, рішення податкового органу про реєстрацію/відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН.
Судом встановлено, що відповідач не виконав обов`язку щодо реєстрації податкової накладної на загальну суму поставки 1 606 748,76 грн в т. ч. ПДВ - 197 320,02 грн, за поставлений товар на підставі видаткової накладної № 2 від 14.10.2023 року, що позбавило позивача можливості отримати податковий кредит на відповідну суму ПДВ.
Натомість відповідач здійснив реєстрацію цієї податкової накладної лише 23.01.2025, тобто, з простроченням у 445 календарних днів відносно граничного строку, який відповідно до п. 89 підрозд. 2 розд. ХХ "Перехідні положення" ПК України спливав 05.11.2023.
Порушення цього строку означає невиконання платником податку встановленого законом обов`язку, що призвело до неможливості для позивача сформувати податковий кредит у межах звітного періоду.
Разом з тим, скаржник доводить, що реєстрацію податкової накладної №2 від 14.10.2023 було зупинено рішенням контролюючого органу з подальшою відмовою у її реєстрації. Зазначене рішення, за твердженням відповідача, було скасоване в судовому порядку, а податковий орган зобов`язано зареєструвати накладну датою її первинного подання.
Судом встановлено, що Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 у справі №140/1734/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2024, визнано протиправним та скасовано рішення контролюючого органу про відмову в реєстрації податкової накладної ТОВ "Сотік Агро" та зобов`язано здійснити її реєстрацію датою подання.
Однак, суд першої інстанції обгрунтовано відзначив, що вказані рішення у справі №140/1734/24 не стосуються спірних правовідносин, які виникли між ТОВ "Тракт" і ТОВ "Волинь-зерно-продукт", так як стосувалися правовідносин, які виникли між ТОВ "Сотік Агро" та ДПС України і стосувалася іншої податкової накладної, відповідно до якої сума ПДВ становила 191 735,45 грн.
Докази того, що податкова накладна, виписана ТОВ "Сотік Агро", має будь-який зв`язок із податковою накладною № 2, складеною ТОВ "Тракт" на адресу позивача, матеріали справи не містять та суду не надано, як і не містять підтвердження того, що саме те зерно (соняшник врожаю 2023 року), яке було предметом операції між ТОВ "Сотік Агро" і ТОВ "Тракт", надалі було реалізоване позивачу.
Поряд з цим, матеріали справи не містять квитанції про зупинення реєстрації податкової накладної №2 від 14.10.2023, складеної саме ТОВ "Тракт", не містять рішень комісій контролюючого органу про відмову у її реєстрації, а також доказів адміністративного чи судового оскарження таких рішень відповідачем. Водночас факт реєстрації податкової накладної лише 23.01.2025 підтверджений квитанцією про реєстрацію та не заперечується апелянтом.
В контексті наведених обставин, колегія суддів констатує, що обов`язок щодо складання та своєчасної реєстрації податкової накладної відповідно до пунктів 201.1 та 201.10 Податкового кодексу України є індивідуальним публічно-правовим обов`язком кожного платника податку і не ставиться у залежність від податкової поведінки його контрагентів. Відсутність зареєстрованої податкової накладної у постачальника не звільняє продавця від обов`язку вчиняти всі передбачені законом дії для реєстрації власної податкової накладної та оскаржувати протиправні дії контролюючого органу.
За вказаного вище, є безпідставними доводи апелянта про те, що подання ним податкової декларації з ПДВ за жовтень 2023 року із додатком Д1, у якому відображено дані щодо податкової накладної №2 від 14.10.2023, як незареєстрованої, підтверджує належне виконання податкового обов`язку та добросовісність його дій, оскільки суперечать як змісту податкового законодавства так і власним поданим документам, позаяк саме подання відповідачем декларації з ПДВ та додатку Д1, у яких власноруч відображено суму податку 197 320,02 грн як таку, що не підтверджена зареєстрованою податковою накладною, є доказом порушення ним обов`язку, встановленого п. 201.1 та 201.10 ПК України, а не підтвердженням його належного виконання.
Доводи скаржника про відсутність збитків у позивача, з підстав того, що податковий кредит не є майновим активом, колегія суддів відхиляє, оскільки внаслідок несвоєчасної реєстрації податкової накладної №2 від 14.10.2023 позивач остаточно втратив право на податковий кредит у сумі 197 320,02 грн, що підтверджується спливом 365-денного строку, визначеного пунктом 198.6 Податкового кодексу України. Така втрата є реальною, безповоротною та безпосередньо впливає на майновий стан позивача шляхом зменшення його активів.
Також є безпідставними доводи скаржника про відсутність причинно-наслідкового зв`язку, оскільки саме несвоєчасна реєстрація податкової накладної №2 від 14.10.2023 відповідачем призвела до втрати позивачем права на податковий кредит, що прямо випливає з механізму правового регулювання, встановленого Податковим кодексом України.
З наведеного слідує, що бездіяльність відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати відповідні податкові накладні становить прямий причинно-наслідковий зв`язок з неможливістю включення позивачем суми ПДВ 197 032,02 грн до податкового кредиту та зменшення податкового зобов`язання на таку суму, яка фактично є збитками позивача. Отже, в даному випадку наявні усі елементи складу господарського правопорушення.
Таким чином, оцінивши подані докази, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" підлягають здоволенню.
Викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони грунтуються на власному тлумаченні скаржником норм чинного законодаства у сфері спірних правовідносин, зводяться виключно до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, та не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тракт".

Щодо додаткового рішення суд апеляційної інстанції зазначає таке
За приписами пункту 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Зокрема, згідно із положеннями частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Разом з тим у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 39 364,00 грн ТОВ "Волинь-зерно-продукт" до суду надано копії таких документів: договір про надання правової допомоги №1012/30419 від 10.12.2018, додаток №13 від 27.05.2025 до договору про надання правової допомоги №1012/30419 від 10.12.2018, опис наданих послуг станом на 30.12.2025, акт приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2025, рахунок №13 від 30.12.2025 на суму 39 364,00 грн.
Судом встановлено, що 10.12.2018 року між адвокатом Дей М.І. та ТОВ "Волинь-зерно-продукт" було укладено договір про надання правової допомоги №1012/30419, за умовами п. 1.2 якого адвокат надає клієнту консультаційні та юридичні послуги для захисту його інтересів у господарських справах у судах всіх інстанцій, включно з Верховним Судом, незалежно від процесуального статусу (позивач, відповідач, третя особа, заявник, скаржник тощо).
Пунктом 4.2. договору визначено, що за правову допомогу, передбачену в п. 1.2. договору клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар). Розмір винагороди адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору.
В додатку №13 від 27.05.2025 до договору про надання правової допомоги №1012/30419 від 10.12.2018 сторонами визначено, що адвокат надає клієнту юридичні послуги за гонорар (винагороду), в розрахунку 50 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік (1 514,00 гривень (=3 028*50%) за 1 годину роботи адвоката). Послуги включають аналіз договірних відносин, консультації, вивчення нормативної бази, підготовку та подання процесуальних документів, супровід справ у суді всіх інстанцій, а також інші дії, необхідні для захисту інтересів клієнта. (п.2 додатку № 13 до договору).
Окрім основної винагороди, клієнт сплачує адвокату гонорар успіху в розмірі 5 % від стягнутої суми. Додатково відшкодовуються витрати, пов`язані з наданням послуг (судовий збір, експертизи, поштові витрати тощо). Оплата здійснюється протягом 5 банківських днів з моменту набрання законної сили рішенням суду. Послуги вважаються наданими після підписання акта приймання-передачі (п.3 - 6 додатку № 13 до договору).
30.12.2025 року між ТОВ "Волинь-зерно-продукт" та адвокатом Дей М.І. підписано акт приймання-передачі наданих послуг у справі №910/11961/25 на суму 39 364,00 грн, за умовами якого адвокат надав клієнту наступні послуги:
Ознайомлення, аналіз та оцінка договірних відносин та первинної документації, надання консультацій клієнту щодо наявності правових підстав для звернення до суду - 3 год. вартістю - 4 542,00 грн;
Опрацювання нормативно-правової бази та актуальної судової практики Верховного Суду з питань відшкодування збитків, спричинених несвоєчасною реєстрацією податкових накладних - 3 год. вартістю - 4 542,00 грн;
Досудове врегулювання спору: підготовка та направлення відповідачу письмової вимоги про добровільне відшкодування збитків - 2 год. вартістю 3 028,00 грн;
Підготовка, оформлення та подання позовної заяви з додатками до суд, формування доказової бази, правової позиції та розрахунків - 8 год. вартістю - 12 112,00 грн;
Аналіз ухвали суду про відкриття провадження, визначення процесуальної тактики, контроль процесуальних строків, надання рекомендацій клієнту щодо подальших дій - 2 год. вартістю - 3 028,00 грн;
Підготовка та подання відповіді на відзив, аналіз доводів та заперечень, формування мотивованої правової позиції позивача - 6 год. вартістю - 9 084,00 грн;
Інші дії, необхідні для належного супроводу справи та захисту прав і законних ітересів клієнта - 2 год. вартістю - 3 028,00 грн.
Таким чином, матеріали справи містять документи, які свідчать про реальність надання правової допомоги.
Разом з тим, у вирішенні питання щодо витрат ТОВ "Волинь-зерно-продукт", колегія суддів враховує, що розгляд даної справи не потребував тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому, на переконання апеляційного суду, заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу не повною мірою відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг і є надмірним.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним включення до складу правничих послуг таких послуг як "ознайомлення, аналіз та оцінка договірних відносин та первинної документації, надання консультацій клієнту щодо наявності правових підстав для звернення до суду", оскільки останні є складовою роботи з підготовки позовної заяви (схожа за змістом правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 19.05.2022 у справі №824/152/21).
Також суд першої інстанції доцільно зауважив, що така послула як "аналіз ухвали суду про відкриття провадження, визначення процесуальної тактики, контроль процесуальних строків, надання рекомендацій клієнту щодо подальших дій" та "інші дії, необхідні для належного супроводу та захисту прав і законних інтересів клієнта", не є обов`язковими.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що стягнення повної вартості послуг, заявлених позивачем на загальну суму 39 364,00 грн, не узгоджується з критеріями реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру і пропорційності, так як ці витрати не мають характеру необхідних та не обґрунтовують обсягу фактичних дій представника заявника, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату. Тобто не є розумно обґрунтованими і, відповідно, такі витрати не можуть бути відшкодовані тільки лише через те, що вони дійсно понесені заявником (справедлива сатисфакція).
В контексті доводів апелянта, наведених в апеляційній скарзі стосовно відсутності процесуальних прав зменшувати суму витрат судом з власної ініціативи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням усіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 ГПК України.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених вище. 
Тому, за наведених обставин, з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг, предмет та підстави позовних вимог, враховуючи заперечення відповідача проти розміру витрат на правничу допомогу, місцевий суд дійшов правомірного висновку, що визначений позивачем розмір витрат на послуги адвоката не становить 39 364 000,00 грн, є завищеним, таким, що не відповідає критеріям розумності та співрозмірності, що суперечить принципу розподілу витрат, та підлягає зменшенню до 10 000,00 грн.
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та ухвалив законне обґрунтоване додаткове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення від 29.12.2025 та додаткового рішення від 20.01.2026 відсутні.
Оскільки доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів також погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат, а витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2025 відповідно до статті 129 ГПК України покладаються судом на апелянта (ТОВ "Тракт"), оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тракт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2025 та додаткове рішення від 20.01.2026 у справі №910/11961/25 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2025 у справі №910/11961/25 покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Тракт".
Матеріали справи №910/11961/25 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко 

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська