УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 162/985/24
провадження № 51-1303ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 12 вересня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 січня 2026 року у кримінальному провадженні 
№ 12024030530000646 щодо 
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Свердловське Широківського району Дніпропетровської області, жителя   АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 2 
ст. 350 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Любешівського районного суду Волинської областівід 12 вересня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 08 січня 2026 року, ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ст. 128 КК - на строк 1 рік; ч. 2 ст. 350 КК - на строк 3 роки. 
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та цивільних позовів у кримінальному провадженні. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим в умисному завданні побоїв та заподіянні легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю, а також у необережному середньої тяжкості тілесному ушкодженні вчинених за таких обставин.
Так, 27 серпня 2024 року начальник Любешівського відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_5 разом із головним державним виконавцем вищевказаного відділу ДВС ОСОБА_6 , будучи відповідно до ч. 1 ст .8 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» службовими особами, прибули на АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій щодо перевірки майнового стану боржника ОСОБА_4 , опису й арешту його майна за місцем проживання та місцем його реєстрації у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1 по примусовому виконанню виконавчих проваджень № 600306628 від 12 вересня 2019 року (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області № 162/1030/17 від 19 листопада 2018 року), № НОМЕР_2 від 13 вересня 2018 року (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/1030/17 від 11 вересня 2018 року), № НОМЕР_3 від 02 листопада 2018 року (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області № 162/218/17 від 26 лютого 2018 року), № НОМЕР_4 від 02 листопада 2018 року (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області № 162/577/17 від 26 лютого 2018 року), № НОМЕР_5 від 11 серпня 2015 року (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області № 162/1274/14-ц від 16 липня 2015 року) та № НОМЕР_6 від 04 серпня 2015 року (виконавчий лист Новозаводського районного суду м. Чернігова №51/1214/15-ц від 18 березня 2015 року).
Після чого 27 серпня 2024 року ОСОБА_4 , перебуваючи на території власного домогосподарства за вищевказаною адресою, з метою завадити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виконанню своїх службових обов`язків щодо опису й арешту його майна, розуміючи, що перед ним знаходяться державні виконавці, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наблизившись до ОСОБА_6 , схопив останню лівою рукою за волосся та умисно завдав не менше двох ударів руками в обличчя та по голові ОСОБА_6 , завдаючи побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, а також не менше одного удару рукою в ліве плече потерпілої, спричинивши тілесне ушкодження у виді забою лівого плечового суглобу у вигляді підшкірного крововиливу, яке належить до категорії легких тілесних ушкоджень. Після цього ОСОБА_4 умисно ударив ОСОБА_5 не менше, ніж 2 рази руками по рукам та тулубу, завдаючи побоїв, які заподіяли фізичний біль і 
не спричинили тілесних ушкоджень.
Крім того,  ОСОБА_4 27 серпня 2024 року, перебуваючи на території власного домогосподарства на АДРЕСА_1 , не маючи прямого умислу на заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, однак передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, під час завдання побоїв ОСОБА_5 умисно штовхнув її правою рукою 
в тулуб, внаслідок чого остання, втративши рівновагу, оступилась на ґрунтовому покритті та отримала тілесні ушкодження у вигляді травматичного розриву ахілового сухожилка зліва, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я терміном більше, ніж 
21 день.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та покликається на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржені судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 
ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що відсутні докази, які б свідчили про те, 
що потерпілі отримали тілесні ушкодження під час виконання службових обов`язків. Вважає, що право встановлювати наявність причинного зв`язку між тілесними ушкодженнями та виконанням службових обов`язків належить Держпраці, а не суду загальної юрисдикції. Стверджує, що діяв в межах ст. 36 КК, що виключає караність діяння. Зазначає, що судове рішення ухвалено незаконним складом суду, оскільки головуючому в суді першої інстанції був заявлений відвід. Ухвалу апеляційного суду вважає такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, 
а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок 
про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 2 ст. 350 КК, покликався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
Засуджений ОСОБА_4 , як видно з копій судових рішень, свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень заперечив та вказав, що був у той день на кладовищі, подзвонив син та сказав, що приїхали якісь жінки; був засмучений щодо смерті своєї дочки; вбіг до подвір`я, повідкидав одну і другу від порога; як через сон пам`ятає, що ще щось у них вирвав із рук, а більше нічого не пам`ятає; потерпілих знав, був у них у кабінетах у відділі виконавчої служби, спілкувався щодо своїх боргів, які 
у нього є з 2015 року; чи хтось телефонував йому з виконавчої служби, не пам`ятає; коли зайшов на подвір`я, жінки були на порозі його дому, біля них була дружина; він не з`ясовував, хто це приїхав та з якою метою; будь-яких документів, ухвал суду чи посвідчень службових осіб йому не пред`являли; він не мав наміру зашкодити службовим особам у їх діяльності; вказав, що обізнаний щодо розміру своїх боргів, однак нехай держава спочатку поверне йому борги.
Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання: потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також покликався на дані, що містяться у: рапорті про прийняття та реєстрацію заяв в ІКС ІПНП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області 27 серпня 2024 року за № 5387 (з органів охорони здоров`я); від 27 серпня 2024 року за № 5384 (за заявою 
ОСОБА_6 ); від 28 серпня 2024 року за № 5398; протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_5 від 27 серпня 2024 року; повідомленні про нещасний випадок невиробничого характеру від 27 серпня 2024 року щодо потерпілої ОСОБА_5 ; протоколі прийняття заяви 
про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_6 від 27 серпня 2024 року; повідомленні про нещасний випадок невиробничого характеру від 27 серпня 2024 року щодо потерпілої ОСОБА_6 ; рапорті про прийняття та реєстрацію заяв в ІКС ІПНП Камінь-Каширського РВП ГУНП 
у Волинській області 27 вересня 2024 року за № 6001 (за заявою ОСОБА_5 ); протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_5 від 27 вересня 2024 року; витягах з журналів обліку фактів звернень та доставлення осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру приймального відділення та травматологічного кабінету КП «Любешівська багатопрофільна лікарня» Любешівської селищної ради; копії індивідуальної карти амбулаторного хворого на ім`я потерпілої ОСОБА_6 (яку визнано речовим доказом постановою слідчого від 02 вересня 2024 року); висновку експерта № 149 від 06 вересня 2024 року; копії медичної карти стаціонарного хворого № 2672/1202 2п на ім`я потерпілої ОСОБА_5 (яку визнано речовим доказом постановою слідчого від 11 вересня 2024 року); копії консультативного висновку спеціаліста від 29 серпня 2024 року щодо ОСОБА_5 (діагноз - розрив ахілового сухожилля зліва); копії МРТ лівого гомілково-ступневого суглоба ОСОБА_5 
від 29 серпня 2024 року; копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого 
№ 12402-794; висновку експерта № 140 від 20 вересня 2024 року; відповіді на запит Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ 
№ 13516 від 29 серпня 2024 року з додатками (копія постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_7 від 12 вересня 2019 року; копія постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 13 вересня 2018 року; копія постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 02 листопада 
2018 року; копія постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 
від 02 листопада 2018; копія про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_5 
від 11 серпня 2015 року; копія постанови про відкриття виконавчого провадження 
№ НОМЕР_6 від 04 серпня 2015 року; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області № 162/1030/17 від 19 листопада 2018 року; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області № 162/1030/17 від 11 вересня 2018 року; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області № 162/218/17 від 26 лютого 2018 року; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області № 162/577/17 від 26 лютого 
2018 року; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області № 162/1274/14-ц від 16 липня 2015 року; копія виконавчого листа Новозаводського районного суду м. Чернігова № 751/1214/15-ц від 18 березня 2015 року; копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1; копія витягу з наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції «Про найменування посад» від 29 грудня 2022 року № 1003/03; копії посадових інструкцій головного державного виконавця та начальника Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ); протоколі проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_6 
від 09 вересня 2024 року з відеозаписом вказаної слідчої дії; протоколі проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_5 від 18 жовтня 2024 року 
з відеозаписом вказаної слідчої дії, також дані інших доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених 
ст. 128, ч. 2 ст. 350 КК.
При цьому суд, як убачається з вироку, вказав на те, що доводи захисту щодо обставин, за яких потерпілі відмовились виконувати законну вимогу обвинуваченого залишити територію його домоволодіння, свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли, як і та обставина, що дії ОСОБА_4 зумовлені необхідною обороною, оскільки державні виконавці скоїли незаконне проникнення до домоволодіння останнього, переслідуючи свої корисні протиправні дії, намагалися силою проникнути у будинок 
з метою заволодіння майном, яке перебуває у приватній власності. Жоден зі свідків, 
як зазначив суд, не вказав про намір осіб, які перебували на території, зайти до будинку; разом із тим, будь-яких повідомлень до поліції щодо незаконного проникнення до домоволодіння та житла, власник не подавав.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 
за апеляційною скаргою його захисника, доводи якої є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 2 ст. 350 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення. 
При цьому колегія суддів апеляційного суду, спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника, зазначила, що ОСОБА_4 був обізнаний про те, що потерпілі 
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є державними виконавцями відділу ДВС, так як до їх приїзду він неодноразово спілкувався з ними щодо відкритих ще у 2015 році виконавчих проваджень, де він є боржником, що також не заперечується самим обвинуваченим, а тому покликання сторони захисту про те, що потерпілі, прибувши до ОСОБА_4 , не представились йому, є цілком безпідставними та не можуть вказувати про необізнаність ОСОБА_4 щодо осіб, які прибули до нього. Окрім того, як зауважив суд, потерпілі навіть не мали можливості вчинити будь-які дії, у тому числі пред`явити службове посвідчення чи повідомити мету їх візиту обвинуваченому, оскільки, як встановлено з їх пояснень та показань допитаних судом свідків, вони стали об`єктами раптового нападу зі сторони обвинуваченого фактично без будь-яких пояснень (сам же обвинувачений у своїх показаннях підтвердив той факт, що «повідкидав одну і другу» без жодного з`ясування обставин перебування потерпілих 
на його подвір`ї).
Безпідставними суд визнав і твердження сторони захисту про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність 
із покликанням на те, що ОСОБА_4 не мав жодного умислу на заподіяння чи завдання тілесних ушкоджень потерпілим у зв`язку з їх службовою діяльністю, а його дії фактично були спрямовані на захист свого домоволодіння від незаконного посягання сторонніх осіб на недоторканість житла в розумінні ст. 36 КК, зазначивши, що обвинувачений був обізнаний, хто саме прибув до нього на подвір`я, він сам не надав жодної можливості повідомити мету візиту. 
Крім того, колегія суддів вказала і на те, що не знаходить жодних протиправних дій 
зі сторони потерпілих ОСОБА_5 і ОСОБА_6 щодо незаконного проникнення до житла обвинуваченого ОСОБА_4 , як про це вказує сторона захисту, оскільки 
в цьому випадку, потерпілі, увійшовши на подвір`я, повідомили там присутнім родичам обвинуваченого про свій статус та мету візиту, які фактично не заперечували про їх перебування на території подвір`я; всередину будинку чи інших прибудинкових споруд, як встановлено судом, потерпілі не проходили і не намагались потрапити, а лише запитали, де можна знайти ОСОБА_4 , щодо якого є відкриті виконавчі провадження у відділі ДВС. 
Не залишив без уваги суд і покликання сторони захисту в апеляційній скарзі 
на безпідставність прийняття місцевим судом рішення про те, що потерпілі 
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження при виконанні службових обов`язків, із посиланням на те, що документи, які покладені в основу винуватості ОСОБА_4 і, зокрема повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру від 27 серпня 2024 року щодо потерпілих, такого факту, на їх думку, 
не можуть підтверджувати. Як вказав суд в ухвалі, такі твердження є цілком безпідставними, оскільки наявність тілесних ушкоджень у потерпілих встановлена відповідними висновками експертів, котрі є цілком належними і допустимими доказами, які у сукупності з усіма іншими у кримінальному провадженні доказами доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень. При цьому, той факт, що матеріали кримінального провадження містять такі повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру, жодним чином не може свідчити про відсутність причинного зв`язку отримання тілесних ушкоджень потерпілими, які є державними виконавцями, саме при виконанні службових обов`язків, як це вважає сторона захисту.
Також, як зазначила колегія суддів, місцевим судом було надано відповідну юридичну оцінку заяві обвинуваченого ОСОБА_4 до правоохоронного органу 
про незаконне проникнення до іншого володіння з метою огляду та відсутності вмотивованого судового рішення у потерпілих (державних виконавців) на проникнення до домоволодіння, яка, як вказав суд, подана до поліції зі спливом певного часу, вже 
у той час, коли проводилось досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні, і по якій відомості до ЄРДР внесені не були. 
Отже, закон України про кримінальну відповідальність в частині засудження 
ОСОБА_4 за ст. 128, ч. 2 ст. 350 КК застосовано правильно.
Таким чином, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Що стосується покликання засудженого на те, що судове рішення ухвалено незаконним складом суду, оскільки головуючому в суді першої інстанції був заявлений відвід, то воно не пояснює, у чому конкретно він вважає було допущено вказане порушення; зазначене твердження засудженого є необґрунтованим.
З огляду на зазначене, підстави для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено. 
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 12 вересня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 січня 2026 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3