ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

19 лютого 2026 року 
м.Суми
Справа №592/5510/25 
Провадження № 22-ц/816/1623/26
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Сидоренко А.П. (суддя-доповідач),
суддів – Собини О.І., Сізова Д.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» - Омельченка Євгена Володимировича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2025 року ухвалене в м. Суми у складі судді Катрич О.М., у справі за позовною заявоюАКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року представник АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» (далі- АТ «АКЦЕНТ-БАНК») звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 . 
Позовні вимоги мотивував тим, що 15 травня 2024 року відповідач уклав з банком кредитний договір №АВН0СТ155101715767675068 про надання йому кредиту в розмірі 47300 грн строком на 36 місяців (тобто до 14 травня 2027 року) зі сплатою процентів у розмірі 55 % щорічно.
Станом на 07 квітня 2025 року заборгованість відповідача за цим кредитним договором становила 71905,25 грн, яка складається із: 47300 грн – загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 22118,11 грн – загального залишку заборгованості за процентами; 0 грн – залишок заборгованості за комісією; 2487,14 грн – загального залишку заборгованості за пенею, яку просив суд стягнути з відповідача, а також судові витрати в розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 57300 грн, з яких: 47300 грн загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 10000 грн загальний залишок заборгованість за процентами, а також 1930 грн 37 коп. судового збору. В іншій частині вимог відмовлено за необґрунтованістю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення матеріальних норм права, просить скасувати рішення від 18 грудня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що при відмові у стягненні пені суд посилається на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, однак вказана норма є не спеціальною, а загальною нормою законодавства, а тому застосуванню не підлягає. 
Зазначає, що неустойка не застосовується до кредитів, що були укладені до 24 січня 2024 року (оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року + 30 днів, тобто до 23 січня 2024 року, а з 24 січня вже заборона відсутня).
Апелянт вказує, що головною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині процентів суд зазначив, що прострочені проценти – це неустойка, яка на час війни не нараховується. Проте в даному випадку жодного відношення прострочені проценти не мають ні до ст. 625 ЦК України, ні до ст. 549 ЦК України, оскільки вони є договірною платою. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі представника – адвоката Анохіної Я.І. заперечує проти тверджень позивача, викладених в апеляційній скарзі, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 29 листопада 2023 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК», в якій зазначені його персональні та контактні дані (а.с.6).
Крім того, 29 листопада 2023 року відповідач заповнив та підписав заяву щодо встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком (а.с.6-7). 
15 травня 2024 року ОСОБА_1 було підписано заяву про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ155101715767675068, відповідно до якої просив надати йому кредит на умовах, зазначених нижче.
Вид кредиту - послуга «Швидка готівка», тип кредиту - кредит строковий. 
Мета отримання кредиту - Придбання товару/здійснення платежу/оплата послуг. 
Сума кредиту 47300 грн. 
Строк кредиту - 36 місяців з 15 травня 2024 року по 14 травня 2027 року включно. 
Згідно п.6 кредитного договору, процентна ставка (фіксована) - 55 % на рік. Проценти за користування кредитом сплачуються у складі щомісячного платежу. Розрахунок процентів здійснюється на фактичний залишок заборгованості на кожний календарний день, за формулою: сума заборгованості*річну відсоткову ставку / 360 днів (умовно) на рік.
Розмір щомісячного платежу – 2733,60 грн.(п.7 Договору).
Платіжна картка, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту 516915512470109 (п.9 Договору).
Згідно п.п. 10,11 кредитного договору, загальна сума до повернення з урахуванням суми кредиту, відсотків та комісій становить (загальна вартість кредиту) 98409,33 грн. Погашення заборгованості за Кредитом здійснюється шляхом зарахування коштів на рахунок № НОМЕР_1 . 
Відповідно до п. 12 кредитного договору, у випадку порушення Клієнтом зобов`язань із погашення Заборгованості Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі 0,07% (не менше 1 грн) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, при цьому пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 (п`ятнадцять) відсотків суми простроченого платежу (а.с. 8).
Підписанням цієї заяви відповідач підтвердив та погодився, що зокрема, до укладання цієї угоди ознайомився з актуальними Умовами та Правилами надання банківських послуг; ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять Договір. Отримав їх примірники, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення (п.18 Договору).
До кредитного договору банк додав Паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка», підписаний електронним підписом відповідача та таблицю обчислення вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором (а.с.7, 9-зворот).
Згідно копії меморіального ордеру №TR.36809845.53356.65455 від 15 травня 2024 року, АТ «А-БАНК» було перераховано ОСОБА_1 47300 грн. за призначенням платежу: видача кредиту згідно договору №АВН0СТ155101715767675068 від 15 травня 2024 року (а.с.10).
АТ «Акцент-Банк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі 47300 грн, відповідно до умов договору.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 07 квітня 2025 року складає 71905,25 грн, яка складається з 47300 грн - загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 22118,11 грн – загального залишку заборгованості за процентами, 2487,14 грн – загального залишку заборгованості за пенею (а.с.10). 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе згідно кредитного договору зобов`язання з погашення заборгованості по тілу кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а тому на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договору позикодавець вправі вимагати повернення заборгованості.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із ч.5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява про надання послуги «Швидка готівка»№АВН0СТ155101715767675068 від 15 травня 2024 року підписана відповідачем за допомогою електронного підпису, що підтверджує укладання між сторонами правочину.
Оскільки відповідач не виконував узгоджених з позивачем умов кредитного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність зобов`язання відповідача за кредитним договором та стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту в розмірі 47300 грн 00 коп. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції з посиланням на п. 18 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, зазначив, що оскільки пеня за кредитним договором нарахована за період з 15 травня 2024 року по 07 квітня 2025 року, то відповідач звільняється від обов`язку її сплати.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.
В апеляційній скарзі представник позивача, не погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, вказує, що суд мав застосувати спеціальну норму права, якою є Закон України «Про споживче кредитування», п. 6 Прикінцевих та перехідних положень якого визначено: «У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону». Тобто неустойка не застосовується до кредитів, що були укладені до 24 січня 2024 року, оскільки з цієї дати така заборона відсутня. 
Щодо цього доводу апеляційної скарги колія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, за яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу, включаючи дату постановлення оскаржуваного судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанова ВП ВС від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), постанова ВП ВС від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78) та постанова ВП ВС від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
За змістом частини 2 статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України.
Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №362/2159/15-ц, законодавець встановив пріоритет ЦК України у договірних відносинах. Лише у випадку відсутності регулювання на рівні ЦК України застосовується законодавство про захист прав споживачів.
З системного аналізу приписів пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» і пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який застосував суд першої інстанції, відхиляючи відповідні позовні вимоги, вбачається, що відповідні положення Закону України «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені у кредитних правовідносинах під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» нарахованої в період з 15 травня 2024 року по 07 квітня 2025 року в сумі 2487,14 грн пені.
В той же час, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги на рішення суду в частині стягнення заборгованості за процентами, колегія суддів приходить до такого висновку.
Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами, суд першої інстанції вважав необхідним зменшити розмір процентів з суми 22118,11 грн до 10000,00 грн, посилаючись на те, що відповідач є особою з інвалідністю з дитинства, єдиним джерелом доходу є соціальна допомога по інвалідності, яка є незначною за розміром, а також аліментні зобов`язання щодо утримання неповнолітньої дочки.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.
Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним.
Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).
Зі змісту укладеного між банком та відповідачем 15 травня 2024 року кредитного договору вбачається, що сторони погодили умови, за яких визначили процентну ставку в розмірі 55% на рік, яка сплачується за користування кредитом у складі щомісячного платежу. 
Отже позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 22118,11 грн за користування кредитом, а тому є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що такі за своє природою є мірою відповідальності позичальника за прострочення грошового зобов`язання, що дозволяло у відповідності до ст. 551 ЦК України зменшити такий розмір.
Посилання судом першої інстанції на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, є необґрунтованим, оскільки за обставинами справи розмір процентної ставки визначений в договорі в порядку ст. 625 ЦК України як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що є відмінним від обставин у цій справі, за якими визначені кредитним договором відсотки «за користування кредитом».
Враховуючи зазначене, рішення місцевого суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості за кредитним договором та слід стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 69418,11 грн, яка складається заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в розмірі 47300,00 грн та заборгованості за процентами в розмірі 22118,11 грн.
На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат та пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 2325,50 грн (2422,40 грн х 96%).
Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір за апеляційний перегляд справи в сумі 3488,25 грн (3633,60 грн х 96%).
Відповідно до ч. 6 ст.19, п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України судове рішення у цій справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» - Омельченка Євгена Володимировича задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2025 року змінити в частині розміру присудженої до стягнення з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованості за кредитним договором та в частині розподілу між сторонами судових витрат, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а резолютивну частину в такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ155101715767675068 від 15 травня 2024 року у розмірі 69418 грн 11 коп., а також 2325 грн 50 коп. судового збору».
В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» судовий збір в сумі 3488 грн 25 коп. за апеляційний перегляд рішення суду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий       А.П.Сидоренко

Судді      О.І.Собина

Д.В.Сізов