ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 619/10103/24

провадження № 61-873 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:
заявник (стягувач) -  ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мєрємєря В. П.,
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року у складі судді Пруднікової О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст скарги

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - державний виконавець) Мєрємєрі В. П.

Скарга мотивована тим, що 08 квітня 2025 року він через Електронний суд ознайомився з поданням державного виконавця від 07 квітня 2025 року про розшук боржника - громадянки ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Серед додатків містились постанови про накладення штрафу від 11 березня 2025 року та від 13 березня 2025 року. 
Вказував, що державним виконавцем у постановах про накладення штрафу допущено неточність у зазначені статті, а саме: замість статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною, зазначена загальна стаття 63 цього Закону, яка застосовується виключно при виконанні рішень про усунення перешкод у побаченні з дитиною та виконання інших загальних дій немайнового характеру, які не стосуються встановлення побачень з дитиною.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати незаконним проведення виконавчих дій державним виконавцем Мєрємєрею В. П. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання ухвали по справі № 619/10103/24, виданої 22 січня 2025 року Дергачівським районним судом Харківської області відповідно до статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»; 
- зобов`язати державного виконавця Мєрємєрю В. П. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання ухвали по справі № 619/10103/24, виданої 22 січня 2025 року Дергачівським районним судом Харківської області, проводити виконавчі дії відповідно до частини 1-6 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що постанови державного виконавця винесені 11 березня 2025 року та 13 березня 2025 року, зі скаргою ОСОБА_1 звернувся 21 квітня 2025 року, тобто з порушенням визначеного процесуальним законом десятиденного строку, клопотання про поновлення пропущеного строку для подання скарги заявник не подав, а тому наявні підстави для залишення скарги без розгляду з підстав, передбачених частиною другою статті 449 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

16 січня 2026 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Заявник вважає, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано порушено норми процесуального права при залишені скарги дії/бездіяльність державного виконавця без розгляду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 619/10103/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

06 лютого 2026 року матеріали цивільної справи № 619/10103/24 надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно встановлено дату подання скарги на дії державного виконавця, не враховано, що 21 квітня 2025 року є датою реєстрації скарги судом, а не датою подання скарги заявником. 
Вказує, що про порушення своїх прав він дізнався 08 квітня 2025 року, а скаргу на дії державного виконавця подав через систему ЄСІТС 18 квітня 2025 року, тобто у передбачений статтею 449 ЦПК України десятиденний строк, а тому суди необґрунтовано залишили його скаргу без розгляду. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На виконані старшого державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мєрємєрі В. П. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання ухвали по справі № 619/10103/24, виданої 22 січня 2025 року Дергачівським районним судом Харківської області, якою зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити спілкування в режимі відеозв`язку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 кожного понеділка та кожної середи з 18:00 год до 18:30 год через додаток ZOOM (або інші месенджери), повідомити ОСОБА_1 письмово листом на його електронну адресу поточну адресу проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зміну такої адреси протягом доби з дня набрання законної сили ухвалою про забезпечення позову. 

11 березня 2025 року та 13 березня 2025 року старшим державним виконавцем Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мєрємєрєю В. П. винесено постанови про накладення штрафу на боржника ОСОБА_2 за невиконання ухвали Дергачівського районного суду Харківської області 22 січня 2025 року у справі № 619/10103/24.

18 квітня 2025 року ОСОБА_1 через систему Електронний Суд подав до суду скаргу на бездіяльність державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мєрємєрі В. П., у якій просив визнати незаконним проведення виконавчих дій державним виконавцем Мєрємєрею В. П. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання ухвали по справі № 619/10103/24, виданої 22 січня 2025 року Дергачівським районним судом Харківської області відповідно до статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язати державного виконавця Мєрємєрю В. П. проводити виконавчі дії у вказаному виконавчому провадженні відповідно до частини 1-6 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Клопотання про поновлення строку на подання скарги на дії/бездіяльність державного виконавця в матеріалах справи немає.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас загальні права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження визначені частиною першою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частинами першою-другою статті 449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Аналогічні положення містяться у частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено право особи на оскарження дій чи рішень органу виконавчої служби у 10-денний строк з моменту, коли така особа дізналася про порушення своїх прав діями або бездіяльністю посадових осіб органу виконавчої служби (приватним виконавцем) за виключенням випадків оскарження постанови виконавця про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк може бути поновлений за клопотанням заявника порушеним одночасно із поданням скарги.

У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав: «водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 Господарського процесуального кодексу України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г».

Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 904/3734/20, ухваленій за подібних правовідносин, вказав, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у передбачений законом строк або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено саме з поважних причин.

У протилежному випадку дії суду матимуть наслідком порушення права інших учасників спору, зокрема, виконавця, дії якого оскаржуються, а також та загальних засад судочинства (диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін).

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 718/4066/23 (провадження № 61-6813св25).

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 у прохальній частині останньої просив визнати незаконним проведення виконавчих дій державним виконавцем Мєрємєрею В. П. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання ухвали по справі № 619/10103/24, виданої 22 січня 2025 року Дергачівським районним судом Харківської області відповідно до статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язати державного виконавця Мєрємєрю В. П. проводити виконавчі дії у вказаному виконавчому провадженні відповідно до частини 1-6 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Вказував, що у постановах державного виконавця про накладення на боржника штрафу від 11 березня 2025 року та від 13 березня 2025 року допущено неточність у зазначені статті, а саме: замість статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» зазначена загальна стаття 63 цього Закону.

Питання про поновлення строку для подання скарги заявник не порушував.

Більше того, зі змісту доданих до скарги постанов державного виконавця про накладення штрафу від 11 березня 2025 року та від 13 березня 2025 року чітко видно, що заявнику було відомо про їх прийняття, оскільки встановивши, що боржник ОСОБА_2 не вийшла на зв`язок для виконання ухвали № 619/10103/24, виданої 22 січня 2025 року Дергачівським районним судом Харківської області про зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити спілкування дитини з батьком ОСОБА_1 в режимі відеоконференції, державний виконавець повідомив заявника про винесення постанов про накладення на боржника штрафу за невиконання вказаної ухвали. 

Ураховуючи, що заявнику було відомо про існування постанов про накладення штрафу станом на час їх прийняття державним виконавцем 11 березня 2025 року та 13 березня 2025 року, а також з огляду на звернення до суду зі скаргою 18 квітня 2025 року та відсутність поданого разом зі скаргою клопотання про поновлення строку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про пропуск заявником строків на звернення зі скаргою, передбачених пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, та, як наслідок, про залишення її без розгляду.
Неточність зазначення судами попередніх інстанції дати подання заявником скарги на дії державного виконавця - 21 квітня 2025 року замість 18 квітня 2025 року, не вплинула на правильність ухвалених судових рішень та не є підставою для їх скасування, оскільки за встановлених у цій справі обставин про прийняття постанов 11 березня 2025 року та 13 березня 2025 року заявнику було відомо станом на час їх постановлення, тобто 11 березня 2025 року та 13 березня 2025 року відповідно.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості, а наведені в касаційній скарзі доводи не свідчать про помилковість або необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян 

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк