ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 629/1590/25
провадження № 22-ц/818/1526/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачка –  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 жовтня 2025 року в складі судді Мицик С.А.
в с т а н о в и в:
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.
Позовна заява мотивована тим, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023 року визнано за ним та відповідачкою право власності по частині на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2024 року визнано за ним та відповідачкою право власності на частини автомобіля марки «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . 
Зазначив, що він не має доступу до квартири, оскільки відповідачка не дає йому ключів від вхідних дверей у квартиру, його прохання та письмові звернення з цього приводу відповідачка ігнорує. 
Вказав, що його представник звернувся до ТСЦ 6348 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях з заявою про державну реєстрацію транспортного засобу "Toyota Corolla", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 згідно постанови Дніпровського апеляційного суду про поділ майна подружжя від 18 вересня 2024 року, справа № 629/3710/20. Однак, у перереєстрації транспортного засобу за ним - відмовлено у зв`язку з відсутністю письмової заяви відповідача як співвласника автомобіля. 
Посилався на те, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні автомобілем, оскільки не дає йому ключів від автомобіля та заховала його, не дає ним користуватись, прохання та письмові звернення ігнорує. Він звертався до ДВС з приводу виконання рішення суду щодо надання допомоги у реєстрації транспортного засобу, проте згідно повідомлення Лозівського ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19 лютого 2025 року №12557/26.12-30/4 було повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, вказуючи на те, що постанова Дніпровського апеляційного суду за №629/3710/20 від 18.09.2024 не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
Зазначив, що ним було подано заяви до Лозівського РВП з приводу невиконання рішення суду відповідачем щодо ненадання доступу до квартири та автомобіля. 
Просив усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків до вказаної квартири, та не чинити йому перешкоди у користуванні зазначеним майном; 
усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні автомобілем "Toyota Corolla", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , шляхом встановлення порядку користування спільним автомобілем та зобов`язати ОСОБА_2 надати письмову заяву нотаріально засвідчену для Територіального сервісного центру 6348 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях щодо державної реєстрації транспортного засобу автомобіля "Toyota Corolla", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_1 як співвласником, передати ОСОБА_1 автомобіль, другий комплект ключів від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не чинити йому перешкоди у користуванні зазначеним майном; 
встановити такий порядок користування спільним майном - автомобілем "Toyota Corolla", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , після набрання рішенням суду законної сили - передати автомобіль разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та другим комплектом ключів від автомобіля у користування ОСОБА_1 , наступний місяць за попереднім - передати автомобіль разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу у користування ОСОБА_2 , в подальшому - користуватись автомобілем почергово, з передачею майна щомісяця;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, які складаються зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3633,60 грн, за надання послуг правової допомоги у розмірі 10000,00 грн, в всього 13633,60 грн.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано  ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , загальною площею 49,2 кв.м, житловою площею 28 кв.м, шляхом надання йому екземплярів ключів від усіх замків на дверях до вказаної квартири, а у випадку їх відсутності - можливості зробити копії, а також забезпечити можливість вільно та доступно нею користуватися у будь-який час; 
усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні автомобілем «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , шляхом встановлення порядку користування спільним автомобілем (що викладений у цьому рішенні) та зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 автомобіль, другий комплект ключів від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не чинити йому перешкоди у користуванні зазначеним майном;
встановлено такий порядок користування спільним майном – автомобілем «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , за яким після набрання цим рішенням законної сили: ОСОБА_2 повинна передати цей автомобіль у користування ОСОБА_1 разом із другим комплектом ключів від автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу; наступного місяця за попереднім - ОСОБА_1 повинен передати автомобіль у користування ОСОБА_2 разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу; в подальшому – користуватися автомобілем почергово, помісячно, з передачею автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу першого календарного дня кожного наступного місяця попереднім користувачем – іншому;
в задоволенні решти позовних вимог – відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн; стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 в розмірі 2422,40 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою факт того, що заявляючи вимоги про усунення перешкод щодо користування квартирою та автомобілем позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б чітко підтверджували здійснення перешкод у користуванні майном з її боку. Матеріали справи не містять жодного підтвердження належно отриманих нею заяв від позивача з проханням надати доступ до квартири та автомобіля. Вказала, що один екземпляр ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у відповідача, а сам автомобіль у її володінні та користуванні відсутній, з обставин, які не залежали від її волі. За її переконанням спірний автомобіль вибув з її володіння за відома позивача, оскільки у останнього залишився другий екземпляр ключів автомобіля після їхнього розлучення. Суд першої інстанції повинен був з`ясувати чи дійсно автомобіль перебуває у її користуванні. Позивач вказує про угон автомобіля та зазначає, що з середини вересня 2022 року і по даний час він жодного разу його не бачив у м. Лозова, що свідчить про те, що автомобіль відсутній у її постійному володінні та користуванні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023 року у справі № 629/3710/20, зокрема, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частині за кожним на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-21).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2024 року у справі № 629/3710/20, зокрема, визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частини за кожним на автомобіль марки «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.37-43).
05.12.2024 ОСОБА_3 як представник ОСОБА_1 зверталась до ТСЦ МВС№6348 РСЦ ГСЦ МВС в Харківський, Полтавській та Сумській областях з заявою щодо державної реєстрації транспортного засобу автомобіля Toyota Corolla 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 , однак їй було відмовлено у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 та відсутністю її нотаріальної письмової заяви (а.с.55-57).
ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 направлялись заяви від 26.11.2024 року та 01.12.2024 року з проханнями надати доступ до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також щодо надання засвідченої нотаріально письмової заяви для перереєстрації автомобіля (а.с.58-69). 
ОСОБА_1 звертався до Лозівського ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про прийняття на примусове виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2024 року, проте повідомленням Лозівського ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19.02.2025 року повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання (а.с.71-72).
ОСОБА_1 звертався до Лозівського РВП ГУ НП в Харківській області з заявами про внесення відомостей до ЄРДР у зв`язку з угоном транспортного засобу «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , внесення відомостей до ЄРДР за фактом незаконного проникнення до його житла за адресою: АДРЕСА_1 , та внесення відомостей до ЄРДР за фактом надання йому доступу до його житла за адресою: АДРЕСА_1 , та за фактом притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.382 КК України (а.с.78-86).
З копії витягу з ЄРДР №12024226110000437 від 31.10.2024 року вбачається, що 30.10.2024 року до СД Лозівського РВП ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 , який просить виконати ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.10.2024 року (а.с.73). 
01.11.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Лозівського РВП ГУ НП в Харківській області з заявою про виконання ухвали слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.10.2024 року №1-кс/629/1591/24, вказана заява внесена до ЄРДР за №12024226110000440 (а.с.74). 
Відповідно до копії витягу з ЄРДР №12024221110001368 від 24.12.2024 року – 23.12.2024 року до Лозівського РВП ГУ НП в Харківській області надійшла ухвала суду №629/7544/24 від 19.12.2024 року про внесення відомостей до ЄРДР на скаргу ОСОБА_1 (а.с.76). 
31.12.2024 року до ЄРДР були внесені відомості за номером 12024221110001383 за ч.1 ст.382 КК України, що підтверджується копією витягу (а.с.77).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.133).
Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №1028 від 20.10.2020 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_6 (а.с.132).
Згідно копії витягу з реєстру територіальної громади від 13.03.2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.134).

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України).
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року в справі Powell and Rayner v. the U. K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Відповідно до частин першої і третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
За вимогами статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав(див. постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року в справі № 759/26865/21).
За вимогами частин другої, третьої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ). 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, однак позивачка позбавлена можливості безперешкодно користуватися житлом, оскільки відсутні необхідні ключі від дверей квартири, що унеможливлює вільний вхід до неї.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірним майном, оскільки відповідачка перешкоджала йому у користуванні як житлом, так і автомобілем, що свідчить про порушення прав ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує доводи апеляційної скарги у частині не доведення ОСОБА_1 своїх позовних вимог.
Посилання ОСОБА_2 на те, що спірний автомобіль фактично у неї не перебуває, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в суді першої інстанції відповідачка не заперечувала проти того, що спірний автомобіль перебуває у неї та не вказувала про протилежне. Навпаки, ОСОБА_2 пропонувала належну їй частину спірного автомобіля залишити у користуванні позивача. Таким чином лише в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказала на відсутність у неї спірного автомобіля, тобто після задоволення позовних вимог у відповідній частині.
Доказів того, що спірний автомобіль дійсно не перебуває у ОСОБА_2 не надано, звернень останньої до правоохоронних органів з цього приводу матеріали справи не містять.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо встановленого порядку користування спільним автомобілем.
Доводів щодо розподілу судових витрат апеляційна скарга також не містить.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина