ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/19806/25
категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) із позовом, у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головною управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.04.2025 про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку на 6 років у вілповілності до вимог статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 22.04.2025.
Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорія).
У квітні 2025 року він звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", проте оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.04.2025 йому відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Зокрема, не зараховано пероіди згідно трудової книжки з 01.07.1996 по 20.09.1999, оскільки назва організації при звільненні не відповідає назві після реорганізації. 
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також цією ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Від Головного управління Пенсійного фонду України у Львіській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначено статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796) та статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058). 
Як зазначає представник відповідача, документами, долученими до заяви, підтверджено проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року - 4 роки 07 місяців 03 дні, що дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію відповідно до статті 55 Закон №796. Відтак необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону Закон №1058, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку, становить 26 років, проте підтверджени страховий стаж позивача - 23 роки 05 місяців 15 днів, що є недостатнім у даному випадку. За результатами розгляду документів, доданих до заяви позивачем, до страхового стгіжу не зараховано період трудової діяльності з 01.07.1996 по 20.09.1999 згідно записів трудової книжки від 29.08.1996 НОМЕР_1 , оскільки назва організації при звільненні не відповідає назві після реорганізації.
За наведених обставин, на переконання представника відповідача, підстави для задоволення позову відсутні.
Від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області також надійшов відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих же підстав. 
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , досягнувши віку 54 років, 22.04.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
За принципом екстериторіальності така заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яке рішенням №063550007101 від 29.04.2025 відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Не погоджуючись із вказаним рішенням пенсійного органу, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку рішенню пенсійного органу, що оскаржується, суд зважає на таке.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом а досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).
Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
Отже, страховий стаж, набутий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV.
Водночас статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Приписами пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема:
особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років зменшення віку передбачено на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону № 1058-IV з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом № 796-XII. Отже, норми спеціального закону, яким є Закон № 796-XII, застосовуються субсидіарно із нормами загального закону - Закону № 1058-IV, доповнюють і конкретизують їх.
Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, в ході судового розгляду встановлено, що оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII з підстав недостатності у нього необхідного страхового стажу.
При цьому в оскаржуваному рішенні вказано, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового не стажу зараховано:
- період роботи з 01.07.1996 по 20.09.1999 згідно вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки назва організації при звільненні не відповідає назві після реорганізації. Для зарахування необхідно долучити довідку про реорганізацію.
Визначаючись із тим, чи пенсійним органом правомірно відмовлено в зарахуванні до страхового стажу позивача згадуваних вище періодів, суд зауважує таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
У частині 2 статті 24 Закону № 1058-IV зазначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Система персоніфікованого обліку була впроваджена в України на підставі Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 01.01.2004.
Відтак, періоди роботи особи до 01.01.2004 (до впровадження системи персоніфікованого обліку) зараховуються до її страхового стажу на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV, а періоди роботи після 01.01.2004 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є сплата страхових внесків.
До набрання чинності Законом №1058-IV право громадян на державне пенсійне забезпечення було врегульовано Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення".
Статтею 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Таким чином, системний аналіз норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" свідчить, що періоди роботи особи до 01.01.2004 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, а періоди роботи після 01.01.2014 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів уній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз вказаних норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу додатковими документами виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Як зазначалося вище, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівський області не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з з 01.07.1996 по 20.09.1999 у Словечанському ДППКП "Діброва". Підставою для такого не зарахування став висновок пенсійного органу про наявність у трудовій книжці неспівпадіння в назві підприємства, вказаній у записі про прийняття на роботу, із назвою підприємства при звільненні, за відсутності при цьому інформації про реорганізацію.
Дослідивши копію трудової книжки (вкладиша в трудову книжку) ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , суд встановив, що в ній є запис №3 від 01.07.1996 про прийняття позивача на роботу (далі мовою оригіналу) "Словечанское ГППКП "Диброва". Принят на работу рабочим"; запис №4 від 27.12.1996 "Словечанское ГППКП "Диброва" переименовано в ОАО "Диброва"; запис №5 від 20.09.1999 про звільнення з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням.
Суд зауважує, що відбиток печатки, яким засвідчено запис № 5 про звільнення позивача є нечітким, встановити вказану на цьому відбитку назву підприємства неможливо.
При цьому, а ні в оскаржуваному рішенні від №063550007101 від 29.04.2025, а ні у відзиві на позовну заяву Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не зазначило, якою ж є назва підприємства, що вказана на відбитку печатки, яким засвідчений запис №5 про звільнення ОСОБА_1 з роботи.
Відтак, для суду є не зрозумілим на підставі чого Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області дійшло висновку, що назва організації при звільненні не відповідає назві після реорганізації.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У свою чергу, Головне управління Пенсійного фонду України Львівській області вищезазначеного обов`язку не виконало та не надало до суду жодних доказів на підтвердження того, що в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 , назва підприємства, вказана у записі №3 про прийняття на роботу, не співпадає із назвою підприємства у записі №5 про звільнення (після реорганізації).
Надаючи правову оцінку можливості зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 01.07.1996 по 20.09.1999 до його страхового стажу за наявності чітких записів про прийняття та звільнення з даної роботи, із зазначенням реквізитів наказів та печаток підприємства, суд враховує таке
Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 (далі також - Інструкція №58).
Згідно пункту 1.1. цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди (п.п.2.2 Інструкції №58).
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції №58).
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (пункт 2.4. Інструкції №58).
Згідно з п. 2.10 Інструкції №58 у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.
Відповідно до п. 2.14 Інструкції №58 у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.
У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".
Якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер (п. 2.15 Інструкції №58).
Пунктами 2.26 та 2.27 Інструкції №58 передбачено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, "Звільнений за власним бажанням" у зв`язку з зарахування у вищий навчальний заклад, ст.38 КЗпП України".
Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.
Аналогічні вимоги містила також Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (надалі також - Інструкція №162).
Суд звертає увагу, що за приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 Про трудові книжки працівників (відповідно до якої прийнято Інструкцію №58), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутність трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.
Дослідивши під час розгляду справи копію трудової книжки ОСОБА_1 та вказані в ній записи, суд встановив, що трудова книжка позивача заповнена відповідно до Інструкції №162, запис №3 про прийняття на роботу з 01.07.1996 на Словечанський ДППКП "Діброва" відповідає вимогам заповнення трудової книжки, оскільки містить назву підприємства, посаду, чіткі дати прийняття та звільнення, номери та дати наказів, на підставі яких відповідні записи були внесені до трудової книжки, а також відбиток печатки підприємства та підпис уповноваженої особи.
Крім того, трудова книжка має відповідний запис №4 від 27.12.1996 про перейменування підприємства.
Судом також встановлено, що запис №5 про звільнення позивача з роботи дійсно завірений печаткою підприємства з нечітким відбитком та відсутній напис, з якого саме підприємства звільнено позивача.
Вказане свідчить про неналежне оформлення відповідного запису та, відповідно, про неналежне виконання роботодавцем обов`язку щодо ведення трудової книжки позивача з дотриманням вимог чинного законодавства.
Однак, суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Нечіткість відбитку штампу підприємства, за наявності при цьому належним чином оформлених записів в трудовій книжці про період роботи особи, не може бути підставою для виключення такого періоду роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за належне ведення трудової книжки його роботодавцем. Недотримання порядку ведення та заповнення трудової книжки адміністрацією підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а.
Так, Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 зазначив, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.
Також, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 по справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Крім того, у постанові від 11.11.2020 у справі № 677/831/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. При цьому витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що нечіткість відтиску печатки при завіренні запису про звільнення працівника та невідповідність назви організації при звільненні назві після реорганізації, при дотриманні усіх інших вимог щодо порядку оформлення запису, не є підставою для не зарахування періоду роботи працівника на вказаному підприємстві до його до стажу.
З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що період роботи ОСОБА_1 з 01.07.1996 по 20.09.1999 підлягає зарахуванню до його страхового стажу, отже дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування вказаного періоду до страхового стажу позивача є протиправними, а тому рішення №063550007101 від 29.04.2025 підлягає скасуванню.
Щодо вимог позивача зобов`язального характеру.
Позивач в позові просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити йому пенсію зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796.
За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо зарахування страхового стажу/призначення та перерахунку пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.
Суд не є тим органом, якому надані повноваження в сфері призначення пенсій. Суд не може підміняти компетентний орган, не може перебирати на себе функції призначення пенсії щодо самостійного розрахунку стажу, оскільки такі повноваження не входять до компетенції судів.
Суд уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень та не уповноважений на підрахунок стажу для призначення пенсії.
З огляду на викладене, відсутність розрахунку стажу позивача, який не зараховано, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту виключно шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву позивача від 22.04.2025 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини першої статті 90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.
З огляду на положення ч. 1ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській області.
Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003, РНОКПП/ЄДРПОУ: 13559341), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м.Львів, Львівська обл., Львівський р-н, 79016, РНОКПП/ЄДРПОУ: 13814885) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головною управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.04.2025 №063550007101 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву позивача від 22.04.2025 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України Львівській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

06.03.26