ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

16 лютого 2026 року 	Справа № 160/32750/25  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України, третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

14.11.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України, третя особа: Міністерство оборони України, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України, яка викладена в листі від 10.10.2025р. за № 525/3415 в реалізації у встановленому порядку права ОСОБА_1 на виключення з числа службових квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпра Міністерства оборони України подати до виконавчого комітету Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області клопотання про виключення з числа службових квартири за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення постійним житлом сім`ї ОСОБА_1 ;
- стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1211,20грн.
Ухвалою суду від 19.11.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку положень ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 19.11.2025 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, зокрема:
звернення позивача із заявою щодо виключення з числа службових квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
лист від 10.10.2025р. за № 525/3415 квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України;
інформацію /підстави прийнятої відмови та всі наявні докази щодо суті спору.
04.12.2025 року Міністерство оборони України подали до суду пояснення по справі. 
05.12.2025 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву.
Ухвалою суду від 16.01.2026 року продовжено строк розгляду адміністративної справи до 16.02.2026 року. 
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 16.02.2026 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 03.01.1996 року позивач працює в квартирно-експлуатаційному відділі Міністерства оборони України, що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 та довідкою №525/3790 від 06.11.2025 року. 
Вказує, що перебував на квартирному обліку разом із членами своєї сім`ї: дружиною — ОСОБА_2 , 1964 року народження, сином — ОСОБА_3 , 1988 року народження, та донькою — ОСОБА_4 , 1991 року народження, які потребують поліпшення житлових умов.
На підставі перебування на квартирному обліку у Гвардійській квартирно-експлуатаційній частині Міністерства оборони України ОСОБА_1 та членам його сім`ї 26 грудня 2000 року було видано ордер № 228 на житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Копію ордера додаю.
З цього часу він разом із сім`єю зареєстрований та фактично проживає за зазначеною адресою.
Зазначає про те, що 24 лютого 2025 року подав до Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області заяву про передачу у приватну власність зазначеної квартири та додав необхідний пакет документів.
Рішенням Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області № 602 від 02 жовтня 2025 року ОСОБА_1 було відмовлено у безоплатній передачі у приватну власність службової двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, рішенням рекомендовано звернутися до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпро для вирішення питання щодо зняття статусу службового житла та подальшого отримання його для постійного проживання.
Вказує, що 21 березня 2024 року звернувся до відповідача із заявою про надання клопотання до Черкаської селищної ради щодо виключення житла з числа службового за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпро Міністерства оборони України Позивачу було відмовлено у наданні такого клопотання до Черкаської селищної ради про виключення зазначеного житла з числа службового.
Відмову викладено у листі № 525/3415 від 10 жовтня 2025 року. У своїй відмові Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро Міністерства оборони України зазначив, що у КЕВ м. Дніпро відсутні підстави для надання клопотання щодо виключення житлової площі з числа службового житла Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що не погоджується з відмовою Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпро Міністерства оборони України, викладеною в листі від 10 жовтня 2025 року № 525/3415, щодо реалізації права ОСОБА_1 на виключення з числа службового житла квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з цим зазначає, що позбавлений можливості приватизувати квартиру, у якій постійно проживає протягом 25 років, через протиправні та необгрунтовані дії Квартирно- експлуатаційного відділу м. Дніпро, і тому змушений звернутися до суду з цим позовом.
Також, вказує про те, що він та членам його сім ’ї 26 грудня 2000 року було видано ордер № 228 на вищезазначене житло, як працівнику Збройних Сил України. 
З цього часу Позивач з родиною постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а саме вже 25 років.
ОСОБА_1 з 3 січня 1996 року працює у Квартирно- експлуатаційному відділі. Вже більше 29-ти років ОСОБА_1 є працівником Збройних Сил України.
Позивач зареєстрований у спірному житловому приміщенні, участі в приватизації державного житлового фонду не брав.
Вважає, що внаслідок відмови відповідача позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що чинним законодавством не визначено правових норм, які зобов`язують підприємства, організації, яким належить службовий фонд, змінювати статус квартири у разі наявності у працівника відповідного трудового стажу. 
Також, вказують про те, що згідно трудової книжки НОМЕР_2 Позивач працює в Квартирно-експлуатаційному відділі міста Дніпра на посаді майстра виробничої дільниці з 01.10.2013 року і по теперішній час. 
Позивач не є військовослужбовцем.
Позивач не є військовослужбовцем, не має вислуги років на військовій службі 20 років і більше, а також не є особою звільненою з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особою з інвалідністю 1 чи ІІ групи, не має членів сімей, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, а отже Позивач не відповідає вимогам передбаченим пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380. На підставі вище викладеного Позивач не відноситься до категорії осіб, які мають право на виключення жилого преміщеня з числа службових. 
Вказують, що ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» службові квартири не підлягають приватизації.
Зі змісту ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР випливає, що після вирішення питання про зняття із даного житла статусу службового воно може бути приватизоване.
КЕВ м. Дніпро на сьогодні та на день звернення не мало законних підстав для звернення до Черкаської селищної ради з пакетом документів для виключення даного житла з числа службового. 

ІV. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ООСБИ 

Третя особа зазначають про те, що із заявленими позовними вимогами Міністерство оборони України не погоджується, вважаємо їх безпідставними, необґрунтованими та передчасними.
Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей визначає Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081 (далі - Порядок № 1081). 
Пункт 11 розділу ІІ встановлено, що Комісія з контролю відповідно до визначених завдань має право приймати рішення щодо: погодження рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) про надання військовослужбовцям та членам їх сімей жилої площі для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення; погодження рішення житлової комісії військової частини про надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень; перегляду раніше прийнятих рішень Комісії з контролю. 
У разі непогодження рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) Комісія з контролю повертає документи на доопрацювання із відповідним обґрунтуванням. 
Рішення Комісії з контролю оформлюється протоколом, який підписується членами комісії, що були присутні на засіданні житлової комісії, та затверджується головою Комісії з контролю. Виключення житлового приміщення з числа службового працівникам ЗСУ зазначеною Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами в Міністерстві оборони не передбачено. 
Позивач не був та не є військовослужбовцем Збройних Сил України (інформації такої в позові не зазначає).
Окрім того, вказують про т е, що КЕВ м. Дніпра є установою яка підпорядковується Міністерству Оборони України, а майно, яке знаходиться на балансі у КЕВ належить на праві оперативного управління.
Пропозиції щодо передачі військового майна за рішенням Міноборони після отримання його згоди погоджуються ініціатором передачі з відповідними органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними установами і організаціями або відповідними органами місцевого самоврядування, Мінекономіки, Мінфіном, Фондом держаного майна, Держкомстатом і подаються Міноборони. 
Правочини щодо відчуження військового майна (нерухомого), які укладаються без згоди Міністра оборони України підлягають скасуванню а майно поверненню, про дані обставини свідчить практика Верховного Суду України, викладена у постановах від30.11.2016 №6-2363-цс16, від 12.04.2017 №6-72цс17, від 23.09.2015 №3-379гс15.
Отже, з моменту закріплення нерухомого майна за будь-яким суб`єктом господарювання Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна і з цього часу його відчуження можливе виключно за згодою Міноборони.

V. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі перебування на квартирному обліку у Гвардійській квартирно експлуатаційній частині Міністерства оборони України ОСОБА_1 та членам його сім`ї 26 грудня 2000 року було видано ордер №228 на житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач не був та не є військовослужбовцем Збройних Сил України.
24 лютого 2025 року позивач звернувся до Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області із заявою про передачу у приватну власність зазначеної вище квартири.
Рішенням Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області № 602 від 2 жовтня 2025 року ОСОБА_1 було відмовлено у безоплатній передачі у приватну власність службової двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
21.03.2024 року позивач звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро із заявою про надання клопотання до Черкаської селищної ради щодо виключення житла з числа службового за адресою: АДРЕСА_1 .
На звернення ОСОБА_1 Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпра надало відповідь викладену у листі за вих. № 525/3415 від 10.10.2025 р. в якому зазначено таке. 
Порядок надання службової житлової площі та підстави для виключення її з числа службової у Міністерства оборони України визначено Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом МОУ № 380 від 31.07.2018 року. 
Пунктом 6 розділу 1 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 передбачено, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не € підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Питання забезпечення житлом працівників ЗСУ врегульовувалось Галузевими угодами між Міністерством оборони України та Центральних комітетом Всеукраїнської профспілки працівників ЗСУ, які станом на 2025 року не укладалися. Міністерству оборони України з державного бюджету Україні; виділяються кошти на будівництво (придбання) житла лише для військовослужбовців ЗСУ. 
Пунктом 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Позивач вважає, що внаслідок відмови відповідача позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав, тому звернувся до суду із цим позовом за захистом свої порушених прав. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

VІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Статтею 1 розділу І Житлового кодексу Української РСР закріплено право громадян на житло.
Частиною першою статті 118 Житлового кодексу України встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. 
Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. 
Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей визначає Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081 (далі - Порядок № 1081).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Частиною другою статті 2 Закону № 2482-XII установлено, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Приписами частини першої статті 3 Закону № 2482-XII визначено, що приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Частиною першою статті 6 Закону № 2482-XII визначено, що незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними:
однокімнатні квартири;
квартири (будинки), одержані у разі знесення або відселення всіх сімей з будинків (частин будинків), які належали їм на праві власності, якщо колишні власники не одержали за ці будинки (частини будинків) грошової компенсації;
квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, котрим встановлена ця пільга Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, удостоєні звання Героя Радянського Союзу, Героя Соціалістичної Праці, нагороджені орденом Слави трьох ступенів, ветерани Другої світової війни, воїни-інтернаціоналісти, особи з інвалідністю I і II груп, особи з інвалідністю з дитинства, ветерани праці, що пропрацювали: не менше 25 років - жінки, 30 років - чоловіки, ветерани Збройних Сил та репресовані особи, реабілітовані згідно із Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
квартири (будинки), в яких мешкають сім`ї загиблих при виконанні державних і громадських обов`язків та на виробництві;
квартири (будинки), в яких мешкають військовослужбовці, котрим встановлена пільга Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";
квартири (будинки), в яких мешкають багатодітні сім`ї (сім`ї, що мають трьох і більше неповнолітніх дітей).
Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII /надалі - Закон №2011-XII, який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з абзацами першим, третім та четвертим пункту 1 статті 12 Закону №2011-XII держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях після звільнення та членів їх сімей врегульовано Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 (далі - Порядок № 1081).
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №1081 військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Пунктом 11 вказаного порядку передбачено, що житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу. 
Зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей), визначено Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року за № 1020/32472 /надалі - Інструкція №380, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин/.
Відповідно до п. 10 розділу VІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 року № 380 військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу. Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.
Отже, військовослужбовці, які мають право на виключення житла з числа службового реалізують це право у порядку, встановленому законодавством та на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

VІІ. ОЦІНКА СУДУ

Як встановлено, з матеріалів справи, 03.01.1996 року позивач працює в квартирно-експлуатаційному відділі Міністерства оборони України, що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 та довідкою №525/3790 від 06.11.2025 року. 
Позивач перебував на квартирному обліку разом із членами своєї сім`ї: дружиною - ОСОБА_2 , 1964 року народження, сином — ОСОБА_3 , 1988 року народження, та донькою — ОСОБА_4 , 1991 року народження, які потребують поліпшення житлових умов.
На підставі перебування на квартирному обліку у Гвардійській квартирно-експлуатаційній частині Міністерства оборони України ОСОБА_1 та членам його сім`ї 26 грудня 2000 року було видано ордер № 228 на житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
24 лютого 2025 року позивачем було подано до Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області заяву про передачу у приватну власність зазначеної квартири та додав необхідний пакет документів.
Рішенням Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області №602 від 02 жовтня 2025 року ОСОБА_1 було відмовлено у безоплатній передачі у приватну власність службової двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням було рекомендовано звернутися до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро для вирішення питання щодо зняття статусу службового житла та подальшого отримання його для постійного проживання.
У зв`язку із наведеним 21 березня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання клопотання до Черкаської селищної ради щодо виключення житла з числа службового за адресою: АДРЕСА_1 .
Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпро Міністерства оборони України Позивачу було відмовлено у наданні такого клопотання до Черкаської селищної ради про виключення зазначеного житла з числа службового. Відмову викладено у листі № 525/3415 від 10 жовтня 2025 року.
При цьому, слід вказати про те, що позивач не був та не є військовослужбовцем Збройних Сил України. 
Доказів зворотнього матеріали справи не містять. 
Слід вказати, що правове регулювання відносин між державою і громадянином України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження військової служби регулюються Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу”. 
Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці – це особи, які проходять військову службу.
Відповідно до ст. 2 вищевказаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Визначення функцій, складу Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними регулюється Законом України “Про Збройні Сили України”. Статтею 5 зазначеного Закону встановлено, що особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України. 
Отже, категорії працівників Збройних Сил України відносяться всі особи, які не є військовослужбовцями, тобто не проходять військову службу. 
Працівники Збройних Сил України не можуть бути військовослужбовцями. 
У пункті 2 розділу І Положення зазначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. 
Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). 
Відповідно пункту 3 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. 
У тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. У пункті 6 розділу І Положення зазначено, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли установленому порядку воно виключено з числа жилих. 
Сам по собі фак проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, як припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не підставою для виключення цих приміщень з числа службових. 
За загальним правилом, передбаченим ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» службові квартири не підлягають приватизації. 
Зі змісту ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР випливає, що після вирішення питання про зняття із цього житла статусу службового воно може бути приватизоване.
Згідно п.6, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. 
Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. 
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. 
У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Тобто, відповідно до даних пунктів необхідною умовою для подання клопотання щодо виключення жилого приміщення з числа службових перш за все є з`ясування у власника майна (оскільки статтею 319 ЦК України визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності цього права), чи відпала потреба у використанні такого приміщення, адже подання клопотання щодо виключення з числа службового до відповідного органу означатиме, відмову від даного майна. 
КЕВ м. Дніпра є установою яка підпорядковується Міністерству Оборони України, а майно, яке знаходиться на балансі у КЕВ належить на праві оперативного управління. 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарна, побутове хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. 
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», з моменту надходження майна до Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. 
Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. 
Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюється у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. 
На виконання зазначеної норми Закону прийнято Порядок вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 №1282. 
Цей, Порядок визначає процедуру вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, закладів установ та організацій Збройних Сил, та його безоплатної передачі до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям, які провадять свою діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність. 
Вилучення військового майна з оперативного управління військових частин - це прийняття Міноборони рішення про вилучення майна з оперативного управління військових частин з метою безоплатної передачі його до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність. П. 2 Порядку. 
Об`єктами передачі згідно з цим Порядком є: 1) військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; 2) нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); 3) інше окреме індивідуально визначене (рухоме) майно; 4) житловий фонд, інші об`єкти соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів. 
Пропозиції щодо передачі військового майна за рішенням Міноборони після отримання його згоди погоджуються ініціатором передачі з відповідними органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними установами і організаціями або відповідними органами місцевого самоврядування, Мінекономіки, Мінфіном, Фондом держаного майна, Держкомстатом і подаються Міноборони. 
Правочини щодо відчуження військового майна (нерухомого), які укладаються без згоди Міністра оборони України підлягають скасуванню, а відповідно майно поверненню.
Таким чином, враховуючи наведене вище, слід дійти висновку про обґрунтовану відмову відповідача, яка викладена в листі від 10.10.2025р. за №525/3415, позивачеві у виключенні з числа службових квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» службові квартири не підлягають приватизації. 
Зі змісту ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР випливає, що після вирішення питання про зняття із даного житла статусу службового воно може бути приватизоване. 
Отже, відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду ” не підлягають приватизації: квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових. 
Таким чином, лише після вирішення питання про зняття з вищезазначеного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.
При цьому, КЕВ м. Дніпро на сьогодні та на день звернення не мало законних підстав для звернення до Черкаської селищної ради з пакетом документів для виключення даного житла з числа службового.
Згідно з п. 4 ч. 2, ч. 4 ст. 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо, зокрема, для його прийняття виконано всі умови, визначені законом.
Оскільки у спірних правовідносинах зняття з житла статусу службового не відбулось, відповідно, для прийняття рішення щодо приватизації не виконано всі умови, визначені законом, суд дійшов висновку про відсутність, за встановлених обставин, підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення передати у приватну власність квартиру позивача квартиру.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи позовні вимоги не підлягають задоволенню.

VІІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про залишення позовних вимог ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України, третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, без задоволення. 
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, про таке.
Судові витрати покласти на позивача згідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України, третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без задоволення. 
Судові витрати покласти на позивача згідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпро Міністерства оборони України (49005, м.Дніпро, вул. Феодосіївська, 13, код ЄДРПОУ 08004581).
Третя особа: Міністерство оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітряних сил України, 6, код ЄДРПОУ 00034022).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено 16.02.2026 року.

Суддя В.В. Ільков