ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року
м. Київ

справа № 646/8906/23
провадження № 61-11321св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкова Світлана Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкова Світлана Леонідівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом

за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2024 року у складі судді Янцовської Т. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовним вимог просила визнати її особистою власністю однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці першої черги після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді спірної квартири. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини за законом. На час смерті квартира належала спадкодавцю на праві приватної власності. Єдиними спадкоємцями після його смерті є позивач і його повнолітній син ОСОБА_5 , який від прийняття спадщини відмовився. 
28 вересня 2023 року колишня дружина спадкодавця - ОСОБА_2 заявила про видачу їй свідоцтва про право власності на частку спірної квартири, як набуту подружжям за час шлюбу. Однак у квітні 2008 року перед розлученням ОСОБА_2 і ОСОБА_4 домовились про добровільний поділ майна. За взаємною згодою і волею подружжя було припинено режим спільної сумісної власності щодо належного їм майна, відповідно до якого свою частину квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 за домовленістю із ОСОБА_2 подарував їх спільному сину ОСОБА_5 . Також, ОСОБА_4 подарував сину гараж, який також був об`єктом спільною власності подружжя. 
ОСОБА_2 у квітні 2008 року своєю заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, повідомила, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана її чоловіком ОСОБА_4 за його особисті кошти, права спільної сумісної власності на цю квартиру вона не має. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Червонозаводський районний суд м. Харкова рішенням від 08 жовтня 2024 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірну квартиру ОСОБА_4 набув у власність до 01 січня 2004 року за рахунок належних йому особистих коштів. ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса із заявою, в якій повідомила, що спірну квартиру ОСОБА_4 придбав у період перебування їх у шлюбі на його особисті кошти, права спільної сумісної власності на цю квартиру відповідач не має.

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку та строк прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Харківський апеляційний суд постановою від 29 травня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Пацуровської О. М. залишив без задоволення, а рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 

ОСОБА_2 не надала суду обґрунтованих аргументів, що її нотаріальна заява не відповідала її волі. Зміна позиції відповідача щодо визнання права приватної власності на спірну квартиру за її чоловіком не відповідає критерію добросовісності.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц та постановах Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

Саме відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину дає правові підстави особі звернутися до суду за правилами позовного провадження. Однак у матеріалах справи немає доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивача. 

Саме по собі зазначення в заяві ОСОБА_2 , з якою вона звернулась до приватного нотаріуса, і в якій повідомила, що спірну квартиру ОСОБА_4 придбав у період перебування їх у шлюбі за його особисті кошти, права спільної сумісної власності на цю квартиру відповідач не має, не є достатнім підтвердженням факту придбання ОСОБА_4 майна за особисті кошти.
В матеріалах справи немає доказів, що ОСОБА_4 придбав спірну квартиру за особисті кошти. 
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. 

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 , мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень. 

Відповідач не надала доказів того, що її нотаріальна заява не відповідала її волі, а зміна позиції щодо визнання права власності на квартиру не відповідає критерію добросовісності. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

03 листопада 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_4 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя ОСОБА_4 заповіту не складав.

ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 1999 року.

13 листопада 2023 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкової С. Л. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка ОСОБА_4 .

Згідно з роз`ясненнями приватного нотаріуса від 06 листопада 2023 року після звернення ОСОБА_3 відкрито спадкову справу № 17/2023 року. 
25 липня 2023 року надійшла заява від сина спадкодавця - ОСОБА_5 про те, що спадщину не прийняв, на неї не претендує, звертатись до суду не буде з метою визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини та не заперечує, щоб свідоцтво про спадщину було видано ОСОБА_3 
28 вересня 2023 року колишня дружина спадкодавця, ОСОБА_2 , заявила про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя), а саме на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка набута подружжям під час шлюбу.

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 травня 1972 року до 27 травня 2008 року. 

17 квітня 2008 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Швидкіної О. О. із заявою, в якій повідомила, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 придбав у період перебування їх у шлюбі на його особисті кошти, права спільної сумісної власності на цю квартиру відповідач не має.

Відповідно до договору дарування від 17 квітня 2008 року ОСОБА_4 передав в дар дружині ОСОБА_2 всю належну на праві спільної сумісної власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на квартиру  АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, яку спадкодавець придбав у 1999 році.

За обставинами справи, ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 06 травня 1972 року до 27 травня 2008 року

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з статтею 28 КпШС України, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Таким чином, набуття майна під час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Аналогічні норми містяться і в Сімейному кодексі України.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

У цій справі суди встановили, що ОСОБА_4 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 у 1999 році придбав за рахунок належних йому особистих коштів спірну квартиру, яка увійшла до складу спадщини.

Встановивши, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є дружина спадкодавця - ОСОБА_3 і син ОСОБА_5 , який не претендує на спадщину після смерті батька, ОСОБА_3 у встановленому законом порядку та строк прийняла спадщину, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнав право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом. 

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи немає доказів придбання ОСОБА_4 спірної квартири за особисті кошти, не спростовують висновків судів, адже ОСОБА_2 у квітні 2008 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою, в якій повідомила, що спірну квартиру ОСОБА_4 придбав у період перебування їх у шлюбі за його особисті кошти, права спільної сумісної власності на цю квартиру вона не має. 

Твердження ОСОБА_2 про те, що саме по собі посилання в заяві не є достатнім підтвердженням придбання ОСОБА_4 майна, за особисті кошти, а розірвання шлюбу не змінює правового статусу майна на увагу не заслуговують. Та обставина, що відповідач надала нотаріально посвідчену заяву, якою визнала, що спірний об`єкт придбано за особисті кошти ОСОБА_4 , і права спільної сумісної власності на цю квартиру вона не має, спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 532/1550/23 зробив висновок, що проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, не зазначає, що подана нею нотаріальна заява не відповідала її внутрішній волі, а зміна її позиції фактично через 15 років після вчинення відповідної заяви не відповідає принципу заборони суперечливої поведінки. 

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), фактично є аналогічними доводам апеляційної скарги, що були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, який надав фактичним обставинам справи відповідну правову оцінку, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов