Справа № 129/3601/25
Провадження № 22-ц/801/689/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року	Справа № 129/3601/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 31 грудня 2025 року, ухвалене суддею Бондар О.В. в м.Гайсині, в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства суму заборгованості в загальному розмірі 83 989,52 грн:
1) за кредитним договором №63684-01/2025 в розмірі 25 728 грн, з яких: 8 000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 568,00 грн – сума заборгованості за відсотками; 8 360,00 грн – сума заборгованості за штрафами; 800 грн – сума комісії за видачу кредиту;
2) за кредитним договором №73946385 в розмірі 30 667,52 грн, з яких: 16 213,84 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 1 790,93 грн – сума заборгованості за відсотками; 11 462,75 грн – сума заборгованості за процентами за понадстрокове користування кредитом; 1 200,00 грн –комісія за надання кредиту;
3) за кредитним договором №8237484 в розмірі 27 594,00 грн, з яких: 12 000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 524,00 грн – сума заборгованості за відсотками; 6 000,00 грн – неустойка; 2 070,00 грн – комісія за надання кредиту.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 січня 2025 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №63684-01/2025, який підписаний електронним підписом позичальника. 
27 травня 2025 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №27052025, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за вказаним вище договором на загальну суму 25 728,00 грн.
Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №63684-01/2025 в розмірі 25 728 грн, з яких: 8 000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 568,00 грн – сума заборгованості за відсотками; 8 360,00 грн – сума заборгованості за штрафами; 800 грн – сума комісії за видачу кредиту.
Також, 02 січня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №73946385, який підписаний електронним підписом позичальника.
27 березня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №27/03/25, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за вказаним вище договором на загальну суму 30 667,52 грн.
Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №73946385 в розмірі 30 667,52 грн, з яких: 16 213,84 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 1 790,93 грн – сума заборгованості за відсотками; 11 462,75 грн – сума заборгованості за процентами за понадстрокове користування кредитом; 1 200,00 грн –комісія за надання кредиту.
Крім того, 03 лютого 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8237484, який підписаний електронним підписом позичальника.
27 березня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №27/03/25, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за вказаним вище договором на загальну суму 27 594,00 грн.
Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №8237484 в розмірі 27 594,00 грн, з яких: 12 000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 524,00 грн – сума заборгованості за відсотками; 6 000,00 грн – неустойка; 2 070,00 грн – комісія за надання кредиту.
Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 31 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ»: заборгованість за кредитним договором №63684-01/2025 від 29.01.2025 в розмірі 16 568 грн. (шістнадцять тисяч п`ятсот шістдесят вісім гривень), заборгованість за кредитним договором №73946385 від 02.01.2025 в розмірі 29 467,52 грн. (двадцять дев`ять тисяч чотириста шістдесят сім гривень 52 копійки), заборгованість за кредитним договором №8237484 від 03.02.2025 в розмірі 19524 грн. (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять чотири гривні), а також судовий збір в сумі 2 361,84 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
У скарзі зазначає, що судом не було взято до уваги доводи відзиву на позовну заяву. Позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт укладення трьох кредитних договорів шляхом підписання їх електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Позивачем не надано первинних документів, які б свідчили про факт здійснення господарських операцій та виконання кредитодавцями своїх зобов`язань за кредитними договорами у наданні та передачі грошових коштів. Доказів, за наявності яких можливо встановити особу позичальника, позивачем не надано, а засоби зв`язку відповідача йому невідомі. Розрахунок заборгованості не є належним доказом наявності заборгованості та її розміру. Стягнення заборгованості за відсотками прямо суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Судом неправомірно стягнуто 11 462,75 грн заборгованості по процентам за понадстрокове користування кредитом за договором №73946385 від 02 січня 2025 року після спливу визначеного договором строку кредитування. Позивачеві не надсилалася відповідь на відзив позовну заяву, що унеможливило позивача надати суду його заперечення.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 29 січня 2025 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №63684-01/2025, який підписаний електронним підписом позичальника, відповідно до умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» надало відповідачу кредитні кошти в сумі 8000 грн на строк 120 днів до 28 травня 2025 року, денна процентна ставка становить 0,90 % від суми кредиту, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування ним; ТОВ «Стар Файненс Груп» свої зобов`язання виконало, перерахувавши на банківський картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 8000 грн, які останній отримав.
Свої зобов`язання по поверненню кредиту та процентів відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 25 728 грн, з яких: основна сума боргу (тіло кредиту) - 8 000 грн; сума заборгованості за відсотками - 8 568 грн; штраф – 8 360 грн; комісія за видачу кредиту - 800 грн.
27 травня 2025 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №27052025, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало право вимоги до ОСОБА_1 відповідно до реєстру боржників та розрахунку його заборгованості за кредитним договором №63684-01/2025 від 29 січня 2025 року в розмірі 25 728 грн.
Крім того, 02 січня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №73946385, який підписаний електронним підписом позичальника ОСОБА_1 , відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надало відповідачу кредитні кошти в сумі 24 000 грн на строк 7 днів, денна процентна ставка становить 0,785 % від суми кредиту, проценти за понадстрокове користування кредитом 4%у день, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування ним; ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання виконало, перерахувавши на банківський картковий рахунок відповідача № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 24 000 грн., які останній отримав.
Свої зобов`язання по поверненню кредиту та процентів відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 30 667,52 грн, що складається з: 16 213,84 грн - заборгованості за тілом кредиту; 1 790,93 грн – заборгованості за відсотками; 11 462,75 грн - заборгованості по процентам за понадстрокове користування кредитом; 1 200 грн - комісії за надання кредиту. 
Також 03 лютого 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8237484, який підписаний електронним підписом позичальника ОСОБА_1 , відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надало відповідачу кредитні кошти в сумі 12 000 грн на строк 365 днів до 02 лютого 2026 року, денна процентна ставка становить 0,95% від суми кредиту, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування ним; ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання виконало, перерахувавши на банківський картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 12 000 грн, які останній отримав.
Свої зобов`язання по поверненню кредиту та процентів відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 27 594 грн, з яких: основна сума боргу (тіло кредиту) - 12 000 грн; сума заборгованості за відсотками – 7 524 грн; 6 000 грн – неустойка; 2 070 грн - комісія за надання кредиту.
27 березня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №27/03/25, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало право вимоги до ОСОБА_1 відповідно до реєстру боржників та розрахунку його заборгованості за кредитними договорами №73946385 та №8237484.
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитними договорами щодо повернення коштів, сплати процентів та комісії не виконав, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, звернулося до суду з даними позовом про стягнення заборгованості за трьома кредитними договорами.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України ««Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. 
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події.
Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).
Суд першої інстанції, встановивши, що фактично отримані та використані відповідачем (позичальником) кошти в добровільному порядку позивачу відповідачем не повернуті, відтак з метою захисту законних інтересів позивача дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення:
- заборгованості за кредитним договором №63684-01/2025 від 29 січня 2025 року в розмірі 16 568 грн: 8 000 грн - основна сума боргу; 8 568 грн – заборгованість за процентами;
- заборгованості за кредитним договором №73946385 від 02 січня 2025 року в розмірі 29 467,52 грн: 16 213,84 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1 790,93 грн - заборгованість за відсотками; 11 462,75 грн - заборгованість по процентам за понадстрокове користування кредитом;
- заборгованості за кредитним договором №8237484 від 03 лютого 2025 року в розмірі 19 524 грн: 12 000 грн - основна сума боргу (тіло кредиту); 7 524 грн - заборгованість по процентам.
Щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісією, штрафами та неустойкою суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в цій частині через необґрунтованість позовних вимог, а саме у стягненні:
- штрафу в розмірі 8 360 грн та комісії за видачу кредиту в розмірі 800 грн за кредитним договором № 63684-01/2025 від 29 січня 2025 року;
- 1 200 грн комісії за надання кредиту за кредитним договором № 73946385 від 02 січня 2025 року;
- 6 000 грн неустойки та 2 070 грн комісії за надання кредиту за кредитним договором №8237484 від 03 лютого 2025 року.
У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про те, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт укладення кредитних договорів шляхом підписання їх електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Вказані доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Зі змісту договору про надання фінансового кредиту №63684-01/2025 від 29 січня 2025 року встановлено, що він укладений між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 шляхом його підписанням електронними підписами сторін (п.7.1 договору).
Зокрема зазначено, що ОСОБА_1 підписав цей договір, а також Графік платежів електронним підписом Y492. 
Крім того, зі змісту договору про надання коштів у кредит (з комісією за надання кредиту) №73946385 від 02 січня 2025 року встановлено, що він укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» в електронній формі і підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 53850. 
Вказаним електронним підписом одноразовим ідентифікатором 53850 підписано також і Таблицю обчислення загальної вартості кредиту.
Крім того, зі змісту договору кредитної лінії (надійний) №8237484 від 03 лютого 2025 року встановлено, що він укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» в електронній формі і підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 671121.
Зі змісту вказаних кредитних договорів встановлено, що ОСОБА_1 при їх оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, електрону адресу, адресу місця проживання, номер телефону, номер банківської картки, на яку необхідно перерахувати кошти.
При цьому, у всіх трьох договорах номер телефону ОСОБА_1 є ідентичним – НОМЕР_3 .
ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону код, що є електронним підписом відповідача, який останній вводить в спеціальну форму.
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 на укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже підписанням договорів №63684-01/2025 від 29 січня 2025 року, №73946385 від 02 січня 2025 року та №8237484 від 03 лютого 2025 року відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.
Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений між сторонами, тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
З розрахунку заборгованості за кредитним договором №73946385 від 02 січня 2025 року слідує, що ОСОБА_1 вносив кошти на погашення заборгованості на загальну суму 7 786,16 грн (08 січня та 29 січня 2025 року) і таке часткове виконання також підтверджує факт укладення договору відповідачем.
Вказане свідчить про те, що кредитні договори були укладені та підписані в електронній формі, і такі дії сторін узгоджуються з вимогами ст.6, 627 ЦК України та ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Про відповідність електронного правочину, підписаного за допомогою одноразового ідентифікатора за домовленістю сторін, вимогам закону, висловив свою позицію і Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року в справі №561/77/19.
Апеляційний суд звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 , наводячи вказані вище доводи, не стверджує про те, що він не укладав (не підписував) вказані договори в електронній формі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що позивачем не було надано первинних документів, які б свідчили про факт здійснення господарських операцій та виконання кредитодавцями своїх зобов`язань за кредитними договорами у наданні та передачі грошових коштів позичальникові.
Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки стверджуючи про вказані обставини, ОСОБА_1 фактично не заперечує факт отримання коштів та користування ними.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі №129/1033/13-ц.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, надало всі наявні у нього докази на підтвердження факту укладення кредитних договорів попередніми кредитодавцями з відповідачем.
Натомість, стверджуючи у загальному про вказані вище обставини, ОСОБА_1 клопотань про витребування з банківської установи інформації на підтвердження (чи спростування) факту видачі йому кредитних карток, зарахування на них коштів, тощо не заявляв.
Тобто не надав доказів на спростування наданих позивачем доказів.
Крім того, факт зарахування коштів на банківську картку ОСОБА_1 за кредитним договором №63684-01/2025 від 29 січня 2025 року підтверджується листом ТОВ «УПР» від 06 серпня 2025 року.
Додані до позовної заяви розрахунки заборгованості підтверджують складові заборгованості, узгоджуються з умовами кредитного договору (в частині сплати тіла, процентів та комісії) та ОСОБА_1 жодним чином не спростовані.
ОСОБА_1 , заперечуючи щодо вимог позову, факт повернення грошових коштів за умовами укладених договорів не довів, що є його процесуальним обов`язком.
Також скаржник зазначає, що стягнення заборгованості за процентами та заборгованості за процентами за понадстрокове користування кредитом суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки сторони, укладаючи договір про надання кредиту, погодили всі його умови, в тому числі щодо порядку нарахування та сплати процентів.
Верховий Суд у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі №582/202/22 зазначив, що умови договорів про сплату відсотків за користування кредитами є справедливими та не призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договорів, оскільки оспорювані пункти договорів про розміри відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін (договори укладені в електронній формі, про умови договорів позивач була ознайомлена попередньо, а відтак вільно та свідомо погодилась виконувати взяті на себе зобов`язання, у тому числі і щодо сплати процентів за користування кредитним коштами). Кредитний договір укладений на визначений термін, за якими позивач повинен сплатити проценти, що є платою за користування кредитом, а не компенсацією у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Процентна ставка прямо передбачена умовами кредитних договорів, які ОСОБА_1 добровільно підписав, що свідчить про те, що він визнавав умови договору, як прийнятні. 
Як і не заслуговують на увагу доводи скарги, що стосуються неправомірного стягнення процентів у розмірі 11 462,75 грн за кредитним договором №73946385, оскільки предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд ухвалює рішення в межах вимог позову та з урахуванням заперечень відповідача щодо заявлених позовних вимог.
Зі змісту статті 178 ЦПК України слідує, що заперечення проти позову викладаються відповідачем у відзиві. Відзив повинен, в тому числі, містити: обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Зі змісту відзиву ОСОБА_1 на позов слідує, що що незгода із розрахунками позивача, в тому числі за кредитним договором №73946385, не лягла в основу його заперечень, а тому суд першої інстанції, за відсутності таких, ухвалив рішення та стягнув заборгованість за процентами за вказаним договором у заявленому до стягнення розмірі.
А тому, апеляційний суд не надає оцінку вказаним доводам.
Доводи апеляційної скарги за своїм змістом не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Гайсинського районного суду Вінницької області від від 31 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.В. Ковальчук 
Т.М. Шемета