Справа № 522/24198/25-Е
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року с-ще Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Панасенка Є.М.,
за участю секретаря судового засідання: Пронози І.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу № 522/24198/25-Е за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом:
- виділення їй у власність, частини автівки HONDA CR-V, 2.0, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 - вартість якої складає 420000 грн.;
- виділення їй у власність частини приміщення за адресою АДРЕСА_1 , приміщення 1/2 – вартість якої складає 1960000 грн.
Позов обґрунтувала тим, що сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2001 року по 15 листопада 2024 року. З того часу сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.
В період шлюбу, у жовтні 2016 року за спільні кошти позивачкою та ОСОБА_3 була придбана автівка HONDA CR-V, 2.0, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, вартість якої становила 202000 грн.
Крім цього, за час шлюбу було придбане нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , вартість якого становила 945000 грн. Дане приміщення придбалося пайовими внесками позивачкою та її чоловіком згідно графіку, встановленому забудовником «7 небо». Гроші за приміщення були внесені в повному обсязі.
Однак, згідно з відомостями з державного реєстру речових прав та реєстру прав власності на нерухоме майно Державному реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № довідки 450359943 від 03.11.2025 дане приміщення було передано для державної реєстрації договором дарування серія та номер 1136, виданий 30.06.2017, викатник: Дикий С.П., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу.
Договір дарування суперечить факту внесення грошей за приміщення. Документи на приміщення та автівку були узурповані відповідачем та позивач не має до них доступу. 
08.12.2025 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання .
Ухвалою суду від 19.01.2026 року підготовче провадження у справі закрити, справу призначено до судового розгляду по суті.
Під час судового засідання 05.03.2026 року за участю сторін по справі судом проведено судовий розгляд даної справи до стадії судових дебатів, та перед судовими дебатами оголошено перерву.
В подальшому, у справу вступив представник позивача адвокат Левіт В.С., який заявив ряд клопотань: про повернення на стадію підготовчого провадження; про залишення позову без розгляду, які під час судового засідання 13.04.2026 року судом залишено без розгляду протокольно, з огляду на стадію судового розгляду (судові дебати) та пропущення строків на звернення до суду з такими клопотаннями. 
Під час судового засідання представник позивача не підтримував позовних вимог в тому вигляді, які була заявлені позивачем. При цьому усної чи письмової заяви про відмову від позову сторона позивача не заявила.
Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував, при цьому відзиву на позовну заяву не подано.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
В справах про поділ майна подружжя першочергово підлягає встановленню сам факт набуття майна.
Судом встановлено, що 27.04.2001 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, згідно Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 . Після укладення шлюбу було змінено прізвище позивачки з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 .
Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_3 шлюб між сторонами розірвано 15.11.2024 року.
Також, судом встановлено, що згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ОСОБА_1 02.04.2008 року зареєструвала права власності на автомобіль HONDA CR-V, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Згідно копії Догору дарування від 30.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_6 (як дарувальником) та ОСОБА_3 (як обдаровуваним), ОСОБА_6 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 75,6 кв.м. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П., зареєстровано в реєстрі за № 1136. На підставі вказаного договору згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано 30.06.2017 року за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 21178262.
Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 № 214/6174/15-ц (14-114цс20) зроблено висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Із системного аналізу норм статей 57,60,63,66-68,70 СК України видно, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Так, позивачем при подачі даного позову визначено спільне майно подружжя, яке на її думку підлягає поділу шляхом:
- виділення їй у власність, частини автівки HONDA CR-V, 2.0, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 - вартість якої складає 420000 грн.;
- виділення їй у власність частини приміщення за адресою АДРЕСА_1 , приміщення 1/2 – вартість якої складає 1960000 грн.
Щодо позовної вимоги в частині поділу транспортного засобу - автомобіля HONDA CR-V реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є позивач ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України).
При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4,5 ст.71 СК України).
Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Однак, з урахуванням заявленої позивачем вимоги щодо виділення їй у власність частини автомобіля, титульним власником якого є саме позивач, та за відсутності будь-яких заперечень стосовно даного факту зі сторони відповідача, суд вважає, що права позивача в цій частині відповідачем не порушено та не оспорено, а тому спір між сторонами стосовно даного майна відсутній та в цій частині позову слід відмовити.
Щодо позовної вимоги в частині поділу приміщення за адресою АДРЕСА_2 .
Як вже зазначалося судом, згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
В матеріалах справи наявні неоспорені позивачем докази, досліджені судом, щодо переходу права власності на вказану нерухомість на підставі договору дарування від 30.06.2017 року за відповідачем ОСОБА_3 , а тому дане майно згідно вищевказаної норми, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не може бути предметом поділу за даним позовом.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна є необгрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 77, 79, 80, 81, 89, 141, 175, 177, 263, 265, 268, 272 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 17.04.2026 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко