СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Харків Справа №917/1799/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гребенюк Н.В., суддя Мартюхіна Н.О.
за участі секретаря судового засідання Семченко Ю.О.
за участю представників сторін:
позивача - Світлицький А.Ю. (поза межами приміщення суду) - свідоцтво ЧН №000655 від 22.03.2019, ордер АА №1608535 від 01.08.2025
відповідача - Вітліна М.О. (поза межами приміщення суду) - ордер АА №1690579 від 19.03.2026, свідоцтво СМ №000788 від 06.09.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Бідного Віталія Сергійовича (вх.№2864П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2025 
у справі №917/1799/25 (суддя Сірош Д.М., дата складання повного рішення не зазначена)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Перша універсальна фірма”, м. Київ, 
до Фізичної особи - підприємця Бідного Віталія Сергійовича, Полтавська область, Полтавський район, с. Розсошенцi
про стягнення попередньої оплати, неустойки (пені), інфляційних та 3% річних

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Перша універсальна фірма” звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Бідного Віталія Сергійовича про стягнення 420.000,00 грн заборгованості з повернення попередньої оплати, 45.780,00 грн неустойки (пеня), 3.762,74 грн - 3% річних та 1.668,25 грн інфляційних витрат за Договором поставки №2304/01 від 23.04.2025.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що підставою для звернення до суду стало те, що в порушення умов Договору відповідач замовлений товар не поставив, станом на дату звернення до суду відповідач прострочив зобов`язання з поставки позивачу товару та утримує попередню оплату в розмірі 420.000,00 грн.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 09.12.2025 позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бідного Віталія Сергійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Перша універсальна фірма” (01024, м.Київ, вул.Велика Васильківська, буд.41, оф.13, ЄДРПОУ 37815546) 420.000,00 грн заборгованості з повернення попередньої оплати, 45.780,00 грн неустойки (пеня), 3.762,74 грн 3% річних, 1.668,25 грн інфляційних втрат та 7.068,16 грн судового збору.
Фізична особа-підприємець Бідний Віталій Сергійович з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2025 у справі №917/1799/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- господарський суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність факту поставки товару, оскільки видаткова накладна №17 від 23.04.2025 є належним первинним документом, що підтверджує передачу товару позивачу;
- суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги довіреність від 08.01.2025, на підставі якої діяла особа, що підписала видаткову накладну;
- суд безпідставно не врахував доводи відповідача щодо добросовісності його дій, зокрема те, що довіреність була отримана від позивача через месенджер, а відповідач діяв, виходячи із зовнішніх ознак повноважень особи;
- судом першої інстанції необґрунтовано поставлено під сумнів факт передачі товару через відсутність товарно-транспортної накладної, тоді як умовами договору передбачено підтвердження передачі товару саме видатковою накладною;
- судом не враховано порушення позивачем порядку досудового врегулювання спору, передбаченого умовами договору;
- висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.
Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Тихий П.В., суддя Попков Д.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.01.2026 витребувано матеріали справи №917/1799/25 з Господарського суду Полтавської області.
19.01.2026 на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/1799/25.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Бідного Віталія Сергійовича (з урахуванням ухвали суду від 10.02.2026 про виправлення описки); встановлено строк до 13.02.2026 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 ГПК України; запропоновано учасникам справи до 13.02.2026 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 ГПК України; призначено справу до розгляду на 26.03.2026. Явку учасників справи визнано не обов`язковою.
Позивач не скористався наданим йому статтею 263 ГПК України процесуальним правом та відзиву на апеляційну скаргу не надав.
Відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2026 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гребенюк Н.В., суддя Мартюхіна Н.О., в зв`язку з відпустками судді Попкова Д.О., судді Тихого П.В.
В судовому засіданні 26.03.2026 приймають участь представник відповідача - Вітліна М.О., яка підтримала вимоги апеляційної скарги, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2025 у справі №917/1799/25 скасувати та прийняти нове рішення; представник позивача - Світлицький А.В., який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2025 у справі №917/1799/25 без змін.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч.1 ст.273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача та представників сторін, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, правові відносини між сторонами у даній справі склалися в зв`язку з укладанням 23.04.2025 Договору поставки №2304/01 (далі Договір) між ТОВ "Перша універсальна фірма" (позивач по справі, Покупець за договором) та ФОП Бідний В.С. (відповідач по справі, Постачальник за договором), за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується передати (поставити), а Покупець зобов`язується прийняти i оплатити Товар, визначений Сторонами в Специфікаціях до цього Договору.
Іншими умовами Договору Сторони визначили наступне:
- оплата здійснюється в безготівковому Порядку шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України на поточний рахунок Постачальника, зазначений у цьому Договорі (п. 2.1. Договору);
- оплата за Товар здійснюється у термін, визначений у Специфікації. Днем оплати вважається день відправлення коштів Продавцем (п. 2.2. Договору);
- поставка Товару здійснюється за рахунок Постачальника на умовах, визначених Сторонами у відповідній Специфікації, відповідно до Міжнародних правил тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції Міжнародної Торгівельної Палати редакція 2020 року, які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, що випливають з цього Договору. Умови поставки згідно з Інкотермс вказуються у специфікаціях (п.3.1. Договору);
- передача Постачальником та приймання Покупцем Товару за кількістю, асортиментом, якістю та комплексністю здійснюється уповноваженими особами Постачальника та Покупця на підставі видаткових накладних в місці поставки Товару та підтверджується їх підписами на видаткових накладних. Представники Сторін повинні бути наділені достатніми повноваженнями для прийняття (передачі) Товару та підписання необхідних документів, що посвідчується відповідними довіреностями (п. 4.1. Договору);
- датою поставки вважається дата отримання Товару від Постачальника в місці поставки, що оформляється видатковою накладною. Датою отримання Товару вважається дата видаткової накладної. Право власності та ризик втрати/ пошкодження майна на поставлений Товар переходить до Покупця з дати поставки.» (п.4.2. Договору);
- якщо Постачальник не передав Товар у відповідності до умов цього Договору, Покупець має право вимагати від Постачальника сплати неустойки, у розмірі 0,1% від вартості непоставленого Товару, за кожен день прострочення поставки (п.6.2. Договору);
- строк давності для застосування штрафних санкцій у три роки (п.6.9 Договору);
На виконання зазначених умов Договору позивач та відповідач уклали Специфікацію №1, яка визначила, що на виконання умов Договору поставки №2304/01 від 23.04.2025 Постачальник зобов`язується поставити i передати на користь Покупця наступний товар: Expresslrs 868/915 у кількості 1000 шт. на загальну суму 420.000,00 грн. Поставка визначена на умовах DDP за адресою, яка визначається замовником на момент поставки. Умови оплати: 100% загальної суми Специфікації вказаної в п.2 цієї Специфікації протягом 10-ти днів з дати підписання специфікації. Термін постачання: протягом 40 днів з моменту оплати.
Позивач зазначає, що на виконання умов договору поставки ним було здійснено попередню оплату вартості товару у повному обсязі в сумі 420.000,00 грн на підставі платіжної інструкції від 23.04.2025 №557. З урахуванням визначеного сторонами строку поставки товару, останній, за твердженням позивача, підлягав передачі не пізніше 02.06.2025. Водночас позивач стверджує, що відповідач свої зобов`язання щодо поставки товару у встановлений договором строк не виконав, товар не передав, у зв`язку з чим безпідставно утримує отримані грошові кошти в розмірі 420.000,00 грн.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що свої зобов`язання за договором поставки виконав належним чином, оскільки товар було передано позивачу у повному обсязі. На підтвердження зазначеного відповідач посилається на видаткову накладну №17 від 23.04.2025, яка за його твердженням, підписана представником позивача при отриманні товару.
Крім того, відповідач зазначає, що передача товару здійснювалась особі, яка діяла як представник позивача на підставі довіреності від 08.01.2025, виданої на ім`я Ольховського Сергія Олександровича, з правом отримання товарно-матеріальних цінностей. При цьому відповідач пояснює, що оригінал зазначеної довіреності у нього відсутній, оскільки вона була отримана від позивача у вигляді сканованого документа шляхом направлення через засоби електронного зв`язку.
В свою чергу, позивач заперечував факт видачі довіреності від 08.01.2025 на ім`я Ольховського С.О. та ставив під сумнів її достовірність, у зв`язку з чим просив суд не враховувати зазначений документ як доказ.
Господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт виконання зобов`язання щодо поставки товару за Договором поставки №2304/01 від 23.04.2025, зокрема, не підтверджено передачу товару уповноваженій особі позивача. Суд першої інстанції виходив з того, що надана відповідачем копія видаткової накладної №17 від 23.04.2025 не містить відомостей, які б дозволяли ідентифікувати особу, що підписала її від імені позивача, а також не підтверджує наявність у такої особи відповідних повноважень. Крім того, подана копія довіреності від 08.01.2025 не прийнята судом як доказ у зв`язку з відсутністю її оригіналу та запереченням позивачем факту її видачі. За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність факту поставки товару та, як наслідок, наявність підстав для стягнення з відповідача суми попередньої оплати та нарахованих штрафних санкцій.
Разом з тим, під час розгляду справи судом першої інстанції розглядались подані позивачем клопотання про витребування оригіналів письмових доказів, виклик та допит свідків, а також про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. У задоволенні зазначених клопотань судом було відмовлено з мотивів їх необґрунтованості та відсутності передбачених Господарським процесуальним кодексом України підстав для їх задоволення, зокрема з урахуванням положень статей 88, 91, 119, 247 Господарського процесуального кодексу України. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про можливість вирішення спору на підставі наявних у матеріалах справи доказів у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Колегія суддів виходить із того, що в апеляційному провадженні перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, з урахуванням вимог ст. 269, 270 ГПК України. Предметом перевірки є правильність установлення судом попередньої інстанції фактичних обставин справи, належність та допустимість покладених в основу рішення доказів, а також правильність застосування норм матеріального і процесуального права. Вихід за межі апеляційних доводів не допускається, за винятком випадків, прямо передбачених процесуальним законом.
Відповідно до засад господарського судочинства (ст.13 ГПК України) процес побудовано на змагальності сторін: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень (ст.74 ГПК України). Докази мають бути належними та допустимими (ст.77 ГПК України) і забезпечувати достатність та вірогідність установлених обставин (ст.79 ГПК України). Оцінка доказів здійснюється судом за внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного й об`єктивного дослідження їх сукупності, жодні докази не мають наперед установленої сили (ст. 86 ГПК України).
Так, за змістом статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних пра в та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до статей 6, 626, 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними у виборі контрагента, укладенні договору та визначенні його умов. Договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, а його зміст становлять погоджені сторонами умови, які не суперечать вимогам закону.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до статей 530, 610, 612 цього Кодексу, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, воно має бути виконане у цей строк, а боржник вважається таким, що прострочив, у разі невиконання зобов`язання у визначений час.
За правилами статей 655, 712 ЦК України за договором поставки постачальник зобов`язується передати товар у власність покупцеві, а останній — прийняти товар і сплатити за нього визначену грошову суму.
Відповідно до статті 664 ЦК України обов`язок продавця (постачальника) передати товар вважається виконаним у момент його вручення покупцеві або надання у розпорядження останнього у місці, визначеному договором.
У цій справі сторони погодили умову поставки DDP (Delivered Duty Paid, редакція Інкотермс 2020), за якою усі ризики та витрати, пов`язані з транспортуванням і митним оформленням товару, несе постачальник до моменту фактичного вручення товару покупцеві у місці призначення. Таким чином, момент належного виконання обов`язку з передачі товару за умовою DDP співпадає з фактичним його врученням у пункті доставки, що узгоджується зі статтею 664 ЦК України.
За статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми.
Таким чином, наведені норми матеріального права визначають взаємні обов`язки сторін у зобов`язанні поставки, порядок їх виконання, а також правові наслідки порушення умов договору щодо строків, якості та оплати товару, які підлягають застосуванню при оцінці доводів апеляційної скарги та перевірці рішення суду першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції, предметом договору поставки №2304/01 від 23.04.2025 є поставка товару, визначеного сторонами у Специфікації №1, а саме Expresslrs 868/915 у кількості 1000 шт. на загальну суму 420.000,00 грн, за умовами якого ФОП Бідний Віталій Сергійович як Постачальник зобов`язався поставити та передати у власність ТОВ «Перша універсальна фірма» як Покупця відповідний товар, а останнє - прийняти його та оплатити на погоджених сторонами умовах.
Умовами договору сторони визначили порядок оплати, строк поставки, а також порядок приймання-передачі товару. Зокрема, за умовами Специфікації №1 Покупець зобов`язувався здійснити 100% попередню оплату вартості товару протягом 10 днів з дати підписання специфікації, а Постачальник - поставити товар протягом 40 днів з моменту оплати. Пунктами 4.1, 4.2 договору передбачено, що передача Постачальником та приймання Покупцем товару за кількістю, асортиментом, якістю та комплектністю здійснюється уповноваженими особами сторін на підставі видаткових накладних у місці поставки товару та підтверджується їх підписами на таких накладних, при цьому представники сторін повинні бути наділені достатніми повноваженнями для прийняття товару та підписання відповідних документів, що посвідчується довіреностями.
Поставку товару сторони погодили на умовах DDP за адресою, яка визначається замовником на момент поставки, що означає виконання постачальником обов`язку з передачі товару в момент його фактичного вручення покупцеві у погодженому місці призначення. За таких умов саме належне підтвердження факту передання товару уповноваженій особі покупця має істотне значення для вирішення спору щодо належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.
На виконання умов договору поставки №2304/01 від 23.04.2025 позивач здійснив попередню оплату вартості товару у повному обсязі в сумі 420.000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №557 від 23.04.2025. Відповідно до погоджених сторонами умов Специфікації № 1, поставка товару мала бути здійснена відповідачем у визначений договором строк після здійснення оплати. Разом з тим, після спливу зазначеного строку між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки.
Так, позивач стверджує, що відповідач у порушення умов договору товар у встановлений строк не поставив, у зв`язку з чим безпідставно утримує отримані грошові кошти.
В свою чергу відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що свої зобов`язання виконав належним чином, оскільки товар було передано представнику позивача, що на його думку, підтверджується видатковою накладною №17 від 23.04.2025 та довіреністю, виданою на ім`я особи, яка здійснила прийняття товару.
З огляду на наведені обставини, спір у даній справі зводиться до встановлення факту передачі товару позивачу, а також до з`ясування наявності у особи, яка підписала видаткову накладну від імені позивача, належних повноважень на вчинення таких дій. Від вирішення зазначених питань залежить висновок про належне виконання відповідачем зобов`язання за договором поставки та, відповідно, правомірність заявлених позовних вимог.
Відповідно до статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, у разі заперечення відповідачем позовних вимог з посиланням на належне виконання ним зобов`язання за договором поставки, саме на відповідача покладається обов`язок доведення факту передачі товару покупцеві у спосіб та на умовах, погоджених сторонами.
З огляду на положення статей 525, 526, 664, 712 Цивільного кодексу України, належне виконання зобов`язання постачальника у спірних правовідносинах пов`язується саме з передачею товару покупцеві або уповноваженій ним особі. При цьому за погодженими сторонами умовами договору та Специфікації №1 поставка здійснювалась на умовах DDP за адресою, яка визначається замовником на момент поставки, а приймання-передача товару повинна була відбуватись уповноваженими особами сторін на підставі видаткових накладних з підтвердженням їх повноважень відповідними довіреностями.
Таким чином, для підтвердження належного виконання обов`язку з поставки відповідач мав надати належні, допустимі та достовірні докази, які б у своїй сукупності підтверджували як сам факт передачі товару, так і факт його прийняття саме уповноваженим представником позивача.
В даному випадку, на підтвердження факту поставки товару відповідач посилається, зокрема на видаткову накладну №17 від 23.04.2025, у якій міститься підпис у графі ,,отримав’’.
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, наявність самого лише підпису у відповідній графі не є безумовним і достатнім підтвердженням факту прийняття товару саме позивачем, якщо за змістом такого документа неможливо ідентифікувати особу, яка його вчинила, та встановити її повноваження діяти від імені покупця.
Із наданої копії видаткової накладної не вбачається прізвища, ім`я, по батькові особи, яка підписала документ від імені позивача, не зазначено її посади, а також відсутні інші відомості, які б надавали можливість достовірно встановити зв`язок цієї особи з позивачем. Сам по собі підпис без належної ідентифікації особи, яка його поставила, не дає змоги встановити, чи дійсно товар був переданий саме уповноваженому представнику покупця, як це прямо передбачено умовами договору.
За обставин, коли позивач заперечує факт отримання товару, а відповідач обґрунтовує належне виконання зобов`язання саме фактом підписання видаткової накладної представником позивача, встановлення особи підписанта та обсягу його повноважень має визначальне значення для правильного вирішення спору. Однак надана відповідачем видаткова накладна таких відомостей не містить, а інших належних доказів, які б підтверджували, що підпис у ній належить особі, уповноваженій діяти від імені позивача, матеріали справи не містять.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що видаткова накладна №17 від 23.04.2025 у поданому відповідачем вигляді не підтверджує належним чином факт передачі товару позивачу та не може бути визнана достатнім доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки.
Також з метою підтвердження повноважень особи, яка підписала видаткову накладну від імені позивача, відповідач подав до матеріалів справи копію довіреності від 08.01.2025, виданої на ім`я Ольховського Сергія Олександровича, та зазначив, що оригінал цієї довіреності у нього відсутній, оскільки зазначений документ був надісланий йому представником позивача у вигляді сканованої копії через месенджер.
Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати оригінал такого доказу. Якщо ж оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
У даній справі позивач прямо заперечив факт видачі довіреності від 08.01.2025 на ім`я Ольховського Сергія Олександровича, тобто поставив під сумнів як сам факт існування такого документа у відповідному вигляді, так і його походження від позивача. Водночас відповідач не надав оригіналу довіреності та фактично визнав неможливість його подання.
Посилання відповідача на те, що довіреність була отримана ним у сканованому вигляді через месенджер, саме по собі не усуває сумнівів щодо її достовірності та не підтверджує належним чином її походження. Такі пояснення не дають можливості встановити, ким саме, коли саме та за яких обставин був направлений відповідний документ, чи походить він дійсно від позивача, чи зазнавав він будь-яких змін, а також чи відповідає подана копія документу його оригіналу. Отже, за відсутності оригіналу та за наявності заперечень з боку позивача щодо факту видачі такої довіреності, сама по собі копія документа, отриманого засобами електронного зв`язку, не може визнаватися належним та допустимим доказом повноважень особи на прийняття товару.
Факт отримання документа засобами електронного зв`язку (зокрема через месенджер) не виключає можливості його використання як доказу згідно судової практики Верховного Суду. Водночас такий доказ підлягає оцінці з точки зору його належності, допустимості та достовірності, зокрема можливості встановлення його походження та автентичності. У даній справі зазначені вимоги не дотримані, оскільки подана копія довіреності не дозволяє встановити її походження, не підтверджена оригіналом, а факт її видачі заперечується позивачем, що виключає можливість визнання її належним і допустимим доказом.
Крім того, доводи відповідача щодо того, що він діяв добросовісно, виходячи із зовнішніх ознак повноважень особи, яка приймала товар, не спростовують встановленої судом першої інстанції відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження самого факту існування відповідних повноважень. Добросовісність поведінки сторони не звільняє її від обов`язку доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, і не може замінити собою належні засоби доказування, передбачені процесуальним законом.
Тож на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неприйняття копії довіреності від 08.01.2025 як допустимого доказу у справі, а відтак правомірно не врахував її на підтвердження повноважень особи, яка підписала видаткову накладну від імені позивача.
Отже, надані відповідачем докази у їх сукупності не підтверджують належним чином факту передачі товару саме позивачу або уповноваженому ним представнику. Видаткова накладна №17 від 23.04.2025 не містить достатніх даних для ідентифікації особи, яка підписала її від імені покупця, а копія довіреності від 08.01.2025 обґрунтовано не приймається як допустимий доказ у зв`язку з відсутністю її оригіналу, запереченням позивача щодо факту її видачі та неможливістю перевірити її походження і достовірність.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність належного виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим обставинам справи і наявним у матеріалах справи доказам. При цьому колегія суддів враховує, що відповідачем не наведено конкретних обставин передачі товару, зокрема не зазначено місце його фактичного вручення позивачу, не надано доказів організації поставки до погодженого пункту призначення, а також не конкретизовано осіб, які брали участь у прийманні-передачі товару. Така невизначеність обставин виконання зобов`язання додатково свідчить про недоведеність факту належної передачі товару позивачу.
Щодо доводів апелянта про те, що видаткова накладна №17 від 23.04.2025 є належним первинним документом, який підтверджує факт поставки товару, колегія суддів зазначає, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки спростовуються наведеними вище висновками суду щодо відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували передачу товару позивачу уповноваженою особою.
Посилання апелянта на довіреність від 08.01.2025 як на підтвердження повноважень особи, яка підписала видаткову накладну, також відхиляються, з огляду на встановлені судом обставини щодо відсутності оригіналу такого документа, заперечення позивача щодо факту його видачі та неможливості перевірити його походження і достовірність у поданому вигляді.
Стосовно посилань апелянта на добросовісність його дій при передачі товару, колегія суддів зазначає, що наведені доводи не мають вирішального значення для правильного вирішення спору. Добросовісність поведінки сторони у договірних правовідносинах не звільняє її від процесуального обов`язку довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, належними та допустимими доказами. Тому саме по собі твердження про те, що відповідач діяв, виходячи із зовнішніх ознак повноважень особи, яка приймала товар, не може замінити собою належне підтвердження факту передачі товару уповноваженому представнику позивача.
Щодо доводів апелянта про безпідставність посилання суду першої інстанції на відсутність товарно-транспортної накладної, колегія суддів зазначає, що вирішальним у даній справі є не сам факт ненадання товарно-транспортної накладної, а загальна недоведеність обставин належної передачі товару позивачу. Суд першої інстанції виходив не лише з відсутності окремих супровідних документів, а насамперед з того, що відповідач не довів ані особу, яка прийняла товар від імені позивача, ані її повноваження, ані конкретні обставини фактичного вручення товару у погодженому місці поставки. Отже, доводи апелянта в цій частині не спростовують висновку про недоведеність належного виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару.
Твердження апелянта на недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору шляхом переговорів, колегія суддів також не бере до уваги з огляду на те, що такі доводи не впливають на правильність оскаржуваного рішення. Наявність у договорі умови про вирішення спорів шляхом переговорів сама по собі не спростовує встановлених судом обставин щодо недоведеності факту поставки товару та не звільняє відповідача від обов`язку повернути суму попередньої оплати у разі невиконання зобов`язання. Крім того, апелянтом не наведено переконливих доводів про те, яким саме чином зазначені обставини могли б вплинути на висновки суду щодо предмета доказування у даній справі.
Оскільки факт належного виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару не доведено, правова оцінка спірних правовідносин зводиться до встановлення настання строку виконання обов`язку з повернення попередньої оплати та наявності прострочення такого зобов`язання. З урахуванням погодженого сторонами строку поставки товару, який сплив 02.06.2025, та відсутності доказів належного виконання відповідачем свого обов`язку, з наступного дня у нього виник обов`язок повернути отримані грошові кошти, а також настало прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні статей 610, 612 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України, у разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати.
Колегія суддів виходить із того, що матеріалами справи підтверджується факт здійснення позивачем попередньої оплати вартості товару у повному обсязі, тоді як відповідач не довів належного виконання зобов`язання з його поставки у встановлений договором строк. За таких обставин у відповідача виник обов`язок повернути отримані грошові кошти. З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача суми попередньої оплати у розмірі 420.000,00 грн є правомірним та обґрунтованим.
Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання щодо повернення суми попередньої оплати, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3.762,74 грн та інфляційних втрат у розмірі 1.668,25 грн.
Щодо вимог про стягнення неустойки, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 6.2 договору поставки №2304/01 від 23.04.2025 у разі непередання товару у встановлений строк постачальник зобов`язаний сплатити покупцеві пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення. Оскільки відповідач не довів належного виконання зобов`язання з поставки товару у визначений договором строк, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для нарахування та стягнення пені у розмірі 45.780,00 грн.
Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про його правильність, а доводи апеляційної скарги не містять аргументів, які б спростовували зазначені висновки або свідчили про помилковість здійснених нарахувань.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають фактичним обставинам справи і вимогам законодавства, в зв`язку з чим рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 240, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бідного Віталія Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2026 у справі №917/1799/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України

Повна постанова складена 31.03.2026.

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя Н.В. Гребенюк 

Суддя Н.О. Мартюхіна