КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 758/8884/23 Головуючий у суді І інстанції Ковбасюк О.О.
Провадження № 22-ц/824/1462/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 березня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті їх доньки ОСОБА_3 .
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її дочка ОСОБА_3 . 
До спадкової маси після її смерті увійшли: 5/8 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,8 кв. м; 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 46,2 кв. м.
За життя спадкодавець не залишила заповіту, її спадкоємцями першої черги за законом є батьки: мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 , які в межах шестимісячного строку заявили про намір прийняти спадщину та подали до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
Позивачка заперечує право відповідача на спадкове майно, стверджуючи, що в силу абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України він не має права на спадкування у зв`язку з ухиленням від виконання свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дочки.
Посилалась на те, що дочка ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб між сторонами був розірваний 27 серпня 1996 року, а 07 березня 1996 року Подільським районним судом м. Києва винесена постанова про стягнення з батька ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до її повноліття. 
Однак відповідач постійно ухилявся від свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , у зв`язку з чим Подільським районним судом м. Києва був оголошений у розшук. 
З того часу позивачка самостійно піклувалася про здоров`я доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечила здобуття донькою повної загальної, середньої та вищої освіти, готувала її до самостійного життя. Позивачка самостійно забезпечила дочці належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. На момент досягнення повноліття дочки розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів становив 87 480,00 грн.
Крім того, 24 березня 1998 року позивачка викупила у відповідача його частку у праві приватизації квартири АДРЕСА_2 за 6 000,00 доларів США, яка в подальшому перейшла у власність неповнолітньої дочки ОСОБА_3 та на даний час така частка увійшла до складу спадкової маси після смерті останньої. Тобто, фактично продавши частину квартири своїй колишній дружині та спільній 8-річній дочці, відповідач має намір вдруге отримати у власність вказану квартиру шляхом вступу у спадщину.
Щодо іншої квартири, яка увійшла до складу спадщини, а саме квартири АДРЕСА_1 , то 5/8 частки вказаної квартири належали матері позивачки ОСОБА_4 , а в подальшому останньою були подаровані онуці ОСОБА_3 . 
Позивачка вважала, що буде несправедливим, якщо батько успадкує після померлої дочки, якою він навіть не цікавився, не приймав участі у її житті, частину спадщини після її смерті, згадавши про неї лише як про джерело свого збагачення, нехтуючи усіма батьківськими обов`язками та людськими цінностями.
Просила застосувати аналогію закону, керуючись статтею 10 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статтею 8 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Потреба у застосуванні аналогії закону виникла за такої обставини.
Абзац 2 статті 204 СК України, який чітко регламентує відносини між батьками та повнолітньою дитиною щодо утримання, в цілому має таку ж саму нормативну регламентацію, як і відносини між батьками та неповнолітньою дитиною, а саме, що дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька, та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.
Отже, застосовуючи аналогію закону, батько може бути усунений від права на спадкування (не має права на спадкування) за законом якщо буде встановлено, що він не сплачував аліментів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості.
На підставі викладеного та посилаючись на положення частини третьої статті 1224 ЦК України, якою визначено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом, а також на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені у пункті 6 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», про те, що правило абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України, позивачка вважала, що наявні підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті його дочки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Лавренчук М.І. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вимога про застосування аналогії закону судом першої інстанції взагалі не була розглянута.
Вказує, що судом при вирішенні даної справи застосована лише частина п`ята статті 1224 ЦК України та не застосовані абзац 2 частини третьої статті 1224 ЦК України, який передбачає ще одну підставу для усунення спадкоємця від права на спадщину, та стаття 204 СК України, яка чітко регламентує відносини між батьками та повнолітньою дитиною, і при застосуванні разом зі статтею 10 СК України надають право суду задовольнити вимогу про усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті спадкодавця (доньки відповідача) у зв`язку з ухиленням спадкоємця від виконання обов`язку, щодо утримання спадкодавця, передбаченого нормами СК України.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Лавренчук М.І. підтримала аргументи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
ОСОБА_2 та Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилися та/або явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, зокрема, відповідач - шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку на адресу його останнього відомого зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .
Однак поштове відправлення повернулось до суду апеляційної інстанції із відміткою служби поштового зв`язку про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.
Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Частиною шостою статті 128 ЦПК України визначено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
За змістом пунктів 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України та пункту 91-1 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, відмітка у поштовому повідомленні про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведені норми дають підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання (перебування), що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що неявка відповідача та третьої особи у призначене судове засідання суду апеляційної інстанції відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 27 серпня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 дочка сторін померла у віці 33 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .
Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, до складу якого увійшли належні спадкодавцю частки на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,8 кв. м, та на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 46,2 кв. м.
Матеріалами спадкової справи № 286/2023, що була заведена після смерті ОСОБА_3 . Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою, підтверджується, що ця справа була заведена на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої 10 травня 2023 року матір`ю спадкодавця - ОСОБА_1 
05 червня 2023 року до вказаної нотаріальної контори також надійшла заява про прийняття спадщини від батька спадкодавця - ОСОБА_2 .
Інші спадкоємці до майна померлої ОСОБА_3 відсутні.
Постановою Подільського районного суду м. Києва від 07 березня 1996 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до її повноліття.
На виконання вказаного судового рішення було видано відповідний виконавчий лист № 2-649.
У зв`язку з невиконанням рішення суду в добровільному порядку та допущенням боржником ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів судовим виконавцем було складено подання щодо притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів.
Із супровідного листа Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 1996 року вбачається, що судом було направлено для виконання до органу ДВС постанову про розшук боржника ОСОБА_2 .
Листом Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) № 92951 від 11 липня 2023 року підтверджується, що станом на 11 липня 2023 року виконавчий документ № 2-649 від 05 серпня 2004 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 на виконанні у відділі не перебував та не перебуває.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Проте ОСОБА_1 не доведено наявність обставин, які б давали підставу для усунення відповідача від права на спадкування після смерті доньки.
Надаючи оцінку доводам позивачки щодо ухилення відповідача від сплати аліментів на доньку, суд зазначив, що аліменти з ОСОБА_2 на утримання його дочки ОСОБА_6 було стягнуто лише до її повноліття. Проте донька сторін померла у віці 33 роки, тобто будучи повнолітньою і обов`язку її утримання після досягнення повноліття відповідач не мав.
Ураховуючи наведене, суд вважав безпідставним посилання позивачки на пункт 6 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з яким правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками районного суду, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно із нормами статей 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Усунення від права на спадкування регулює стаття 1224 ЦК України.
Позивачка в доводах апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи застосована лише частина п`ята статті 1224 ЦК України та не застосований абзац 2 частини третьої статті 1224 ЦК України, на підставі якого і пред`явлений позов.
Відповідно до частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини.
Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України, особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
При цьому, виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України, її правило стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що суд безпідставно послався в оскаржуваному рішенні на частину п`яту статті 1224 ЦК України, оскільки на вказану норму як на підставу заявленого позову позивачка не посилалась.
Свої позовні вимоги вона обґрунтовувала саме тим, що відповідач ухилявся від утримання спадкодавця до досягнення нею 18 років, тобто не сплачував аліменти і не надав інших коштів на утримання дочки, отримав від позивачки компенсацію за частку квартири, в якій вони проживали разом із дочкою і лише після цього знявся із реєстрації у квартирі, таким чином не брав участі у приватизації і квартира була приватизована на позивачку і доньку (спадкодавця).
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Як вбачається із наданих позивачкою доказів, 07 березня 1996 року Подільським районним судом м. Києва був виданий ОСОБА_1 виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13-14, т. 1).
Матеріали справи також містять копію супровідного листа Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 1996 року, адресованого РОВД Подільського району м. Києва, про направлення копії ухвали про розшук ОСОБА_2 для виконання (а.с. 15, т. 1).
Відповідно до копії подання судового виконавця Н. Останько на ім`я начальника Подільського РУГУ м. Києва про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за статтею 114 КК України за ухилення від сплати аліментів, ОСОБА_2 аліменти на доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 не сплачує, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тривалий час ніде не працює або приховує місце роботи, на виклики з`явитись до суду не реагує, злісно ухиляється від салати аліментів. Заборгованість по аліментам з 23 серпня 1996 року по 23 травня 1997 року - 9 місяців, що у грошовому виразі становить 420,00 грн (а.с. 16, т. 1).
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 серпня 2004 року (справа № 2-649) виданий дублікат виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до її повноліття (а.с. 17, т. 1).
Згідно листа Подільського ВДС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) № 92951 від 11 липня 2023 року на дату надання відповіді виконавчий документ № 2-649 від 05 серпня 2004 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 на виконанні у відділі не перебував та не перебуває (а.с. 18, т. 1).
Крім того, в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_2 від 24 березня 1998 року, відповідно до якої він отримав від ОСОБА_1 4 000,00 доларів США за залишену їй з дитиною житлову площу за адресою: АДРЕСА_4 , після чого він виписується і претензій на житлову площу не має (а.с. 21, т. 1).
На вказану квартиру ВАТ «Завод «Київпродмаш» 14 квітня 1998 року видав ОСОБА_1 на члену її сім`ї - ОСОБА_3 в рівних долях свідоцтво про право власності на житло (а.с. 20, т. 1).
Допитані в суді першої інстанції свідки дали показання щодо таких обставин.
Свідок ОСОБА_8 зазначила, що померла ОСОБА_9 була її подругою та кумою. Зі слів останньої їй було відомо, що її біологічний батько нею ніколи не цікавився, вона його по суті й не знала, оскільки вважала своїм батьком ОСОБА_10 , який був чоловіком її матері. Питання щодо стягнення з відповідача аліментів в дитинстві ОСОБА_11 вирішувала її бабуся. Зі слів свідка, ОСОБА_9 ніколи не телефонувала відповідачу, як і він ніколи не телефонував їй, вони жодним чином не спілкувалися.
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є подругою позивачки та знала її дочку ОСОБА_7 від самого народження, оскільки у неї є син такого ж віку. Батько дитини ніколи участі в її житті не приймав, усім необхідним її забезпечувала позивачка та її чоловік ОСОБА_10 , який фактично став батьком для ОСОБА_11 після досягнення нею трирічного віку. Відповідач ухилився не лише від утримання дитини, але й від будь-якого спілкування із нею. Свідок бачила відповідача на похороні ОСОБА_11 і при цьому у його вигляді вона не бачила жалю. Щодо аліментів свідку відомо, що такими документами займалася бабуся ОСОБА_13 - мати позивачки.
Свідок ОСОБА_14 вказувала, що знає сім`ю позивачки вже протягом 32 років, з позивачкою вона разом працювала. Сторони розлучилися коли їхній дочці ОСОБА_15 було три роки. Після цього відповідач дитиною взагалі не цікавився та жодним чином їй не допомагав. В нього ніколи не було грошей. Платити аліменти його змусила мати позивачки, проте він ухилявся від їх сплати.
Свідок ОСОБА_16 показала, що вона працювала в районній поліклініці, в якій обслуговувалася позивачка та її дочка ОСОБА_9 . Дитина часто хворіла, у зв`язку з чим перебувала на диспансерному обліку, тому вона її добре пам`ятає. Батька дитини вона ніколи не бачила, він не брав участі у її вихованні.
Оцінивши надані позивачкою і здобуті в ході розгляду справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що ними не доводиться та обставина, що спадкодавець за життя зверталась до відповідача з проханням про допомогу, догляд чи утримання, а останній їй у цьому відмовив, свідомо ухилившись від матеріальної підтримки дочки.
Проте суд першої інстанції помилково вважав, що позивачка мала довести, що дитина потребувала допомоги, а відповідач ухилявся від її надання, як це вимагає частина п`ята статті 1224 ЦК України.
Відповідач був зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину в силу закону, навіть за відсутності звернення до нього з цього приводу позивачки.
Цей обов`язок щодо утримання дитини належить «невідчужуваних» сімейних обов`язків батьків, тобто є таким, що тісно пов`язаний з особою відповідача (стаття 15 СК України), що свідчить про неможливість відмови від такого сімейного обов`язку, яким є обов`язок щодо утримання дитини.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконанняабо ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення батьків (усиновлювачів) від виконання своїх обов`язків щодо утримання дитини (спадкодавця)є самостійною підставою для усунення від права на спадкування за законом (абзац 2 частини третьої статті 1224 ЦК України).
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Наявними в матеріалах справи доказами доводиться, що відповідач ухилявся від утримання своєї неповнолітньої дитини. Крім того, навіть знявся із реєстрації у квартирі державного житлового фонду, в якій залишалась проживати його донька, лише після отримання від матері дитини за це грошових коштів, що зайвий раз підтверджує, що він не лише ухилявся від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини, а ще й погіршував матеріальний стан матері дитини, а відтак і дитини у тому числі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції наведеного вище не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що позивачкою не доведено наявність передбачених законом підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті його дочки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,від права на спадкування за законом після смерті його дочки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній