ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року	Львів	Справа № 260/8861/25 пров. № А/857/50568/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя: Іванчулинець Д.В., місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,, -

встановив:

ОСОБА_1 , 05.11.2025 звернувся з позовом до суду, в якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо подання заяви № 4441 від 24.04.2025 про відкриття виконавчого провадження та примусове виконання постанови № УП-137;
- визнати протиправною та скасувати постанову Хустського ВДВС у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13.05.2025 про відкриття ВП № 78053905;
- стягнути моральну шкоду в розмірі 50000 грн, солідарно із ІНФОРМАЦІЯ_1 та Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів Головним управлінням Державної казначейської служби України у Закарпатській області та Головним управлінням Державної казначейської служби України у Івано-Франківській області відповідно до закону.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду - відмовлено.
Повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа – Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області та Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та скасування постанови. 
Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що позивач оскаржує рішення виконавця не в порядку ст. 287 КАС України, яка є спеціальною до спірних правовідносин, а в загальному порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, і строк звернення до суду в цьому випадку визначається ч. 2 або ч. 4 ст. 122 КАС України.
У відповідності до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення позовної заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Враховуючи вимоги цієї статті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цю справу слід розглядати без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було відомо про постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 78053905 від 13 травня 2025 року, починаючи з 30 вересня 2025 року, водночас, з позовом до суду позивач звернувся лише 05 листопада 2025 року, тобто із пропуском десятиденного строку.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).
Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Подібний правовий підхід щодо вибору ефективного способу захисту застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 9 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а, від 22 березня 2019 року у справі №815/6832/15, від 1 жовтня 2019 року у справі №826/3943/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 15 червня 2021 року у справі № 200/12944/19-а, від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, від 8 лютого 2022 року у справі №160/6762/21.
Крім того, у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем в позовній заяві заявлено вимоги про:
- визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо подання заяви № 4441 від 24.04.2025 про відкриття виконавчого провадження та примусове виконання постанови № УП-137;
- визнання протиправними та скасування постанови від 13.05.2025 про відкриття ВП № 78053905;
- стягнення моральної шкоди.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що предметом цього спору є законність винесення постанови від 13.05.2025 про відкриття ВП № 78053905, оскільки саме у випадку скасування цієї постанови буде досягнуто усунення порушеного права позивача.
Так, частиною 1 статті 118 КАС України встановлено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (ч. 4 ст. 122 КАС України).
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України та вказано, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що статтею 287 КАС України, передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 КАС України передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що причини пропуску строку у справах цієї категорії підлягають оцінці на предмет їх поважності в загальному порядку, передбаченому процесуальним законом, з урахуванням визначених частиною шостою статті 287 КАС України особливостей, і суд не обмежений у повноваженні щодо поновлення цього строку за наявності відповідних підстав, з урахуванням визначених цією статтею строків звернення з позовною заявою.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Тобто, норми КАС свідчить, що у разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Велика Палата Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року справа № 990/139/23.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 подав до Хустського ВДВС у Хустському районі Закарпатської області заяви від 10.09.2025 та від 14.09.2025, що на думку позивача є спробою досудового врегулювання, однак вимоги цих скарг не задоволені повністю, а саме у частині відшкодування завданої шкоди.
Крім цього, вважає, що саме тримісячний строк оскарження, визначений ч. 4 ст. 122 КАС України, повинен обчислюватися з дня отримання позивачем відповіді від 30.09.2025 № 24.12-38/48273.
Також, позивач покликається, що оскаржує рішення виконавця не в порядку ст. 287 КАС України, яка є спеціальною до спірних правовідносин, а в загальному порядку і строк звернення до суду в цьому випадку визначається ч. 2 або ч. 4 ст. 122 КАС України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що саме з 30 вересня 2025 року необхідно обчислювати строк, в межах якого може бути подана позовна заява.
Однак, враховуючи вищенаведені норми процесуального права, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта, що позивач оскаржує рішення виконавця не в порядку ст. 287 КАС України, яка є спеціальною до спірних правовідносин, а в загальному порядку і строк звернення до суду в цьому випадку визначається ч. 2 або ч. 4 ст. 122 КАС України, оскільки КАС України чітко визначено, що справи з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця належать до категорії термінових адміністративних справ і провадження у цих справах здійснюється у відповідності до ст. 287 КАС України.
Отже, звернувшись до суду із позовною заявою 05.11.2025, позивач пропустив встановлений пунктом 1 частиною 2 статті 287 КАС України десятиденний строк звернення до суду з позовними вимогами про скасування постанови Хустського ВДВС у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13.05.2025 про відкриття ВП № 78053905, оскільки оскаржувану постанову отримано позивачем 30.09.2025.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду із цим позовом, а висновки суду першої інстанції про повернення позовної заяви є законними та обґрунтованими.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, якими мотивоване судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, а тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 312, 287, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року про повернення позовної заяви у справі № 260/8861/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська