Справа № 450/3289/25  Провадження № 2/450/284/26 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
"19" березня 2026 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:  
головуючого - судді   Мельничук І. І.
при секретарі   Дикій О. Ю.
за участі позивача ОСОБА_1 
представника позивача Кусь Ю. О.
представника відповідача Гринихи Т. Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Кусь Юрій Орестович до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В :
в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Кусь Юрій Орестович до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення коштів, в якому представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 190 114, 23 грн.; пеню у розмірі трьох відсотків від 126 663, 82 грн., які були списані банком 11.06.2025 року з рахунку ОСОБА_1 , за кожен день прострочення з 12.06.2025 року по дату прийняття судового рішення у справі, пеню у розмірі трьох відсотків від 206 грн., які були списані банком 11.06.2025 року з рахунку ОСОБА_1 , за кожен день прострочення з 12.06.2025 року по дату прийняття судового рішення у справі; пеню у розмірі трьох відсотків від 63 244, 41 грн., які були списані банком 12.06.2025 року з рахунку ОСОБА_1 , за кожен день прострочення з 13.06.2025 року по дату прийняття судового рішення у справі та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є споживачем банківських послуг, які надає АТ КБ «ПриватБанк», з яким перебуває у правовідносинах за договором банківського рахунку. Позивач вказує, що 11.06.2025 року з його банківського рахунку, відкритого у відповідача, було списано грошові кошти у сумі 126 663,82 грн із призначенням платежу «автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 2940», а також 206 грн із призначенням платежу «автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 3532». Наступного дня, 12.06.2025 року, з цього ж рахунку було додатково списано 63 244,41 грн із призначенням платежу «автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 29*40». Загальна сума списаних коштів, за твердженням позивача, становить 190 114,23 грн, що підтверджується випискою по рахунку за період з 01.06.2025 по 25.07.2025. Позивач стверджує, що такі дії банку є неправомірними, оскільки на момент списання зазначених коштів він не мав жодної простроченої заборгованості перед відповідачем. Зокрема, позивач зазначає, що раніше між сторонами існували кредитні правовідносини, які були предметом розгляду Господарського суду Львівської області. Рішенням цього суду від 16.02.2015 року у справі №914/124/15 з позивача як фізичної особи-підприємця було стягнуто заборгованість за кредитними зобов`язаннями. На виконання зазначеного рішення було видано судовий наказ та відкрито виконавче провадження, у межах якого позивач виконав рішення суду у повному обсязі, що підтверджується постановою державного виконавця від 04.10.2018 року про закінчення виконавчого провадження. Крім того, позивач зазначає, що у подальшому банк повторно звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за тілом кредиту, однак ухвалою Господарського суду Львівської області провадження у відповідній справі було закрито у зв`язку з тим, що заявлені вимоги вже були предметом судового розгляду та вирішені рішенням суду, яке набрало законної сили. З огляду на наведене позивач вважає, що на момент списання коштів будь-які грошові зобов`язання перед банком у нього були відсутні, а тому списання з його рахунку грошових коштів у загальному розмірі 190 114,23 грн є безпідставним та таким, що порушує його права як споживача банківських послуг. Позивач зазначає, що звертався до відповідача із заявою про повернення безпідставно списаних коштів та відновлення залишку на його банківському рахунку, однак банк не вжив заходів щодо відновлення коштів, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідача вказану суму коштів. Окрім цього, позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням банком обов`язку щодо відновлення залишку коштів на рахунку, відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з банку пеню у розмірі трьох відсотків від суми неправомірно списаних коштів за кожен день прострочення, а саме: 3 % від 126 663,82 грн за кожен день прострочення, починаючи з 12.06.2025 року до дня ухвалення судового рішення; 3 % від 206 грн за кожен день прострочення, починаючи з 12.06.2025 року до дня ухвалення судового рішення; 3 % від 63 244,41 грн за кожен день прострочення, починаючи з 13.06.2025 року до дня ухвалення судового рішення. Також позивач зазначає, що неправомірні дії банку спричинили йому моральну шкоду. Зокрема, він вказує, що є військовослужбовцем, під час захисту України отримав тяжкі поранення та має інвалідність І групи. За його твердженням, грошові кошти, які були списані банком, були нараховані йому як військовослужбовцю та призначалися, зокрема, для лікування. Позбавлення можливості користуватися цими коштами, на думку позивача, спричинило йому значні душевні страждання, погіршення стану здоров`я та необхідність шукати додаткові кошти для лікування, у зв`язку з чим він просить стягнути з відповідача 50 000 грн моральної шкоди. У зв`язку із вищенаведеним, просить позовні вимоги задоволити.
01.09.2025 року на адресу Пустомитівського районного суду Львівської області представником відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» Дурдинець Р. Ю. подано відзив на позовну заяву, який вона обґрунтовує тим, що АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що між банком та позивачем як фізичною особою-підприємцем було укладено договір банківського обслуговування шляхом підписання заяви про відкриття рахунку та приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, на підставі яких позивач користувався кредитними коштами за послугою «Гарантований платіж». У зв`язку з неналежним виконанням позивачем зобов`язань утворилась заборгованість, яка була стягнута на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 у справі №914/124/15, що набрало законної сили та має преюдиційне значення. Відповідач вказує, що позивач тривалий час не виконував вказане рішення суду, у зв`язку з чим банк правомірно здійснював нарахування відсотків та пені відповідно до умов договору та вимог законодавства, зокрема ст. 625 ЦК України. Крім того, списання коштів з рахунків позивача здійснювалось на підставі умов договору, з якими останній погодився, що відповідає положенням ст.ст. 1066, 1068, 1071 ЦК України. Також зазначає, що вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною, оскільки позивачем не доведено факту її заподіяння, причинно-наслідкового зв`язку та розміру шкоди. У зв`язку з викладеним просить у задоволенні позову відмовити повністю.
03.09.2025 року на адресу суду представником позивача – адвокатом Кусь Ю. О. подано відповідь на відзив, в якому він вказує, що доводи відповідача є безпідставними та суперечливими, оскільки позиція банку щодо підстав виникнення заборгованості є непослідовною: з однієї сторони банк посилається на нарахування пені після ухвалення рішення суду, а з іншої — на застосування положень ст. 625 ЦК України та нарахування 56 % річних, не конкретизуючи при цьому підстав та розрахунку таких нарахувань. Зазначає, що після ухвалення рішення Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 у справі №914/124/15, яким задоволено вимоги банку щодо всієї суми заборгованості, кредитні правовідносини у відповідній частині були змінені, а тому банк втратив право на подальше нарахування пені та договірних відсотків, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Наголошує, що списання коштів є неправомірним також з огляду на те, що воно здійснювалось з рахунку, відкритого на підставі іншого договору, не пов`язаного із спірними правовідносинами. Крім того, відповідачем не доведено погодження позивачем саме тієї редакції Умов та правил надання банківських послуг, на які він посилається, а також не підтверджено їх належність до укладеного між сторонами договору, що виключає можливість покладення їх в основу правовідносин сторін. З урахуванням наведеного, позивач вважає дії банку щодо нарахування та списання коштів такими, що суперечать вимогам законодавства та принципам добросовісності, і наполягає на задоволенні позовних вимог.
31.10.2025 року подано письмові заперечення по справі представником відповідача Гринихою Т. Ю., відповідно до яких остання заперечує доводи позивача та зазначає, що між сторонами 02.03.2011 року укладено договір банківського обслуговування, який є договором приєднання, на підставі якого позивач користувався кредитними коштами за послугою «Гарантований платіж», подаючи відповідні заявки. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 у справі №914/124/15 з позивача стягнуто заборгованість, однак останній тривалий час не виконував вказане рішення, що, на думку відповідача, є підставою для правомірного нарахування відсотків у розмірі 56 % річних та пені відповідно до умов договору та ст. 625 ЦК України. Зазначає, що умови кредитування, зокрема щодо розміру відсотків та відповідальності за порушення зобов`язань, були погоджені сторонами, а їх дійсність встановлена судовим рішенням, яке має преюдиційне значення. Крім того, вказує, що позивач, підписуючи заяви та заявки на гарантовані платежі, приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, якими передбачено право банку на договірне списання коштів з рахунків клієнта, у зв`язку з чим таке списання є правомірним та здійсненим за згодою позивача. Також зазначає, що позивач не довів належного виконання своїх зобов`язань за договором. Окремо звертає увагу на безпідставність вимог про стягнення пені з банку, оскільки норми Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку не підлягають застосуванню, а позивачем не обґрунтовано наявності порушеного зобов`язання банку перед ним. У зв`язку з викладеним просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Кусь Ю. О. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, зазначивши, що дії банку щодо нарахування відсотків та пені після ухвалення рішення Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 року є неправомірними, а списання коштів з рахунків позивача здійснено безпідставно та з порушенням вимог законодавства. Також звернув увагу на непослідовність позиції відповідача та відсутність належних доказів погодження позивачем відповідних умов договору. 
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, пояснення свого представника підтвердив, пояснив суду, що є військовослужбовцем, та у зв`язку з отриманою травмою його стан здоров`я значно погіршився, у зв`язку з чим він є особою з інвалідністю, також зазначив про завдання йому моральної шкоди, зокрема внаслідок позбавлення можливості користуватися власними коштами, які мали бути використані на лікування.
Представник відповідача – Гриниха Т. Ю. у судовому засіданні проти позову заперечила у повному обсязі, просила у його задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та письмових запереченнях, зазначивши, що між сторонами укладено договір банківського обслуговування, до умов якого позивач приєднався та зобов`язався їх виконувати, а також користувався кредитними коштами за послугою «Гарантований платіж». Наголосила, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем зобов`язань утворилась заборгованість, яка була підтверджена рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 року, що має преюдиційне значення. Зазначила, що тривале невиконання позивачем вказаного рішення є підставою для нарахування передбачених договором відсотків та пені, а також застосування положень ст. 625 ЦК України. Крім того, звернула увагу, що умовами договору прямо передбачено право банку на договірне списання коштів з рахунків клієнта, у зв`язку з чим такі дії банку є правомірними та здійснені за згодою позивача. Також зазначила про безпідставність вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки на її думку, позивачем не доведено порушення зобов`язань банком.
Проаналізувавши матеріали цивільної справи, з`ясувавши думку позивача, його представника та представника відповідача у судовому засіданні та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 року у справі № 914/124/15 вирішено позов задоволити повністю; стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50; код ЄДРПОУ 14360570) 196 371,04 грн. заборгованості по основній сумі кредиту, 130 538,58 грн. заборгованості за відсотками, 32 246,23 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 10 818,55 грн. штрафу та
7 399,49 грн. судового збору; наказ видати після набрання судовим рішення в законної сили, в порядку ст.116 ГПК України.
Вказане рішення не оскаржувалось набрало законної сили 06.03.2015 року.
Як встановлено з рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/124/15 від 16.02.2015 року: «02.03.2011р. фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до
ПАТ КБ "Приватбанк" із заявою про відкриття поточного рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк" за якою відповідач приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг" (надалі - Умови), Тарифів Банку, що розмішені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, http://client bank.privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 02.03.2011р., (надалі - договір) та взяв на себе зобов?язання виконувати умови договору.
Відповідачу було відкрито поточний рахунок НОМЕР_2 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв?язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг"
Відповідачу було надано кредит за послугою "Гарантований платіж".
Розділом 3.2.2. зазначених Умов регламентований порядок надання кредиту за послугою "Гарантований платіж".»
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд вважає за необхідне роз`яснити, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19).
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, – при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах – позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17).
Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі – Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).
А тому, враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне наголосити сторонам, що суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.12.2029 року у справі 914/2016/19 провадження у справі № 914/2016/19 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 196 371, 04 грн – закрито, із мотивів вказаної ухвали вбачається, що суд керувався п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України, відповідно до якого, суд відмовляє у відкритті провадженні у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Вказаною ухвалою встановлено, що: «Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 у справі №914/124/15 стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 196 371,04 грн заборгованості по основній сумі кредиту, 130 538,58 грн заборгованості за відсотками, 32 246,23 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 10 818,55 грн штрафу та 7 399,49 грн судового збору. Рішення суду набрало законної сили. На виконання судового рішення 06.03.2015 виданий судовий наказ №914/124/15, який в подальшому був пред`явлений до органу ДВС, для примусового виконання судового рішення… У справі, що розглядається предметом заявлених банком вимог є стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 196 371,04 грн, яка уже була стягнута з відповідача рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 року у справі № 914/124/15.»
Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили 23.12.2029 року.
Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.10.2018 року (ВП № 55223468) державного виконавця Стрийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Гопей Віри Ігорівни, при примусовому виконанні наказу № 914/124/15 виданого 06.03.2015 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 377 373,89 грн. заборгованості на користь стягувача: ПАТ КБ «Приватбанк» встановлено, що боржником заборгованість виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій сплачено, відповідно виконавче провадження з примусового виконання вказаного наказу виконано.
Разом з тим, як вбачається з копії виписки по картковому рахунку № НОМЕР_3 (IBAN: НОМЕР_4 ), відкритому на ім`я ОСОБА_1 за договором № SAMDNWFC00014196247 від 30.01.2015, за період з 01.06.2025 по 25.07.2025, а також зі скріншотів із мобільного додатку «Приват24», банком було здійснено списання грошових коштів із призначенням платежу «Автоматичне погашення простроченої заборгованості», а саме: 11.06.2025 року — у сумі 126 663,82 грн (за рахунком 29**40) та 206,00 грн (за рахунком 35**32), а також 12.06.2025 року — у сумі 63 244,41 грн (за рахунком НОМЕР_5 ), що в сукупності становить 190 114,23 грн.
У зв`язку із чим, позивачем ОСОБА_1 21.07.2025 року було подано заяву на адресу АТ КБ «ПриватБанк», у якій він зазначив, що є клієнтом банку та військовослужбовцем, і повідомив про безпідставне, на його думку, списання грошових коштів з його рахунку, а саме: 11.06.2025 року — у сумі 126 663,82 грн та 206 грн, а також 12.06.2025 року — у сумі 63 244,41 грн, із зазначенням у системі «Приват24» підстави як «автоматичне погашення простроченої заборгованості». Позивач наголосив на відсутності будь-якої простроченої заборгованості перед банком, у зв`язку з чим звернувся з вимогою надати документальне підтвердження правових підстав здійснення таких списань, а також вжити заходів щодо повернення безпідставно списаних грошових коштів у загальній сумі 190 114,23 грн на його рахунок, відкритий у банку. Крім того, позивач просив повідомити про результати розгляду його звернення на вказану ним електронну адресу.
Згідно листа-відповіді за вих. № 20.1.0.0.0/7-250724/44981 від 13.08.2025 року на 12712729-ВБ від 24.07.2025 року, за підписом головного фахівця з вдосконалення бізнес – процесів та технологій обробки звернень клієнтів й держорганів ГО ОСОБА_2 , адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» повідомляє про розгляд звернення та зазначає, що правовідносини між банком і клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та укладеним між сторонами договором банківського обслуговування, невід`ємною частиною якого є Умови і правила надання банківських послуг. Банк вказує, що договір укладено шляхом приєднання відповідно до статей 633, 634 Цивільного кодексу України, а його умовами передбачено відповідальність клієнта у вигляді пені за прострочення виконання грошових зобов`язань, яка нараховується у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а також встановлено строк нарахування неустойки та строк позовної давності тривалістю 15 років. Також у листі зазначено, що рішення господарського суду Львівської області від 16.02.2015 року у справі № 914/124/15 про стягнення заборгованості не припинило договірні правовідносини між сторонами, у зв`язку з чим, на думку банку, нарахування пені після ухвалення судового рішення продовжувалося, що призвело до виникнення додаткової заборгованості, незважаючи на часткове погашення боргу у 2018 році через органи державної виконавчої служби. Крім того, банк посилається на положення частини 2 статті 1071 Цивільного кодексу України та умови договору, відповідно до яких клієнт надав згоду на безакцептне списання коштів з усіх своїх рахунків, відкритих у банку, з метою погашення заборгованості, у тому числі шляхом ініціювання банком дебетових переказів. У зв`язку з викладеним, банк дійшов висновку про правомірність нарахування заборгованості та здійснення списання коштів з рахунків клієнта в рахунок погашення заборгованості за угодою «Гарантовані платежі» від 30.06.2013 року.
Відповідачем на підтвердження своїх доводів долучено копії заявок на гарантований платіж (доручення на договірне списання), а саме: № 946 від 30.06.2013 р. сума платежу 60 400,00 грн.; № 949 від 01.07.2013 р. сума платежу 83 560,00 грн.; № 966 від 11.07.2013 р. сума платежу 20 940,00 грн.; № 993 від 26.07.2013 р. сума платежу 42 000,00 грн.; №1038 від 27.09.2013 р. сума платежу 114 000,00 грн.; № 1039 від 27.09.2013 р. сума платежу 62 400,00 грн.; № 1040 від 02.10.2013 р. сума платежу 15 000,00 грн.; № 1056 від 14.10.2013 р. сума платежу 8 500,00 грн. та розрахунок заборгованості.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
За змістом статті 1067 ЦК України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Обґрунтовуючи свої дії та позицію по спору, представник відповідача посилався на те, що правовідносини між сторонами врегульовані договором банківського обслуговування та Умовами і правилами надання банківських послуг, зокрема п.п. 3.2.2.10.1, 3.2.2.10.4, 3.2.2.10.7, 1.1.11.5 та інші Умов, якими передбачено обов`язок клієнта своєчасно виконувати грошові зобов`язання, сплачувати відсотки та пеню за прострочення, можливість їх нарахування протягом 15 років, а також право банку на безакцептне списання коштів з рахунків клієнта. Відповідач зазначав, що рішення Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 року у справі № 914/124/15 про стягнення заборгованості не припинило договірних правовідносин між сторонами, а тривале невиконання позивачем зазначеного рішення до 2018 року є підставою для подальшого нарахування заборгованості. При цьому відповідач посилався на положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та умови договору, відповідно до яких банк правомірно здійснював нарахування процентів за прострочення (у тому числі у підвищеному розмірі) та пені, а також здійснив списання грошових коштів з рахунків позивача у загальній сумі 190 114,23 грн з метою погашення заборгованості. Крім того, відповідач зазначав, що обов`язковість відповідних умов кредитування встановлена рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 року, яке має преюдиційне значення для даної справи.
Наведені посилання представника відповідача суд вважає хибними, виходячи з наступного.
Оскільки, АТ КБ «Приватбанк», вже скористався своїм правом вимагати повернення всієї суми заборгованості ще в 2015 році, в результаті чого рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2015 року у справі № 914/124/15 було задоволено вимоги позивача та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 196 371,04 грн. заборгованості по основній сумі кредиту, 130 538,58 грн. заборгованості за відсотками, 32 246,23 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 10 818,55 грн. штрафу та 7 399,49 грн. судового збору., та предметом розгляду якого також були надані відповідачем у даній справі копії заявок на гарантований платіж (доручення на договірне списання).
Тобто, на час списання коштів з рахунку позивача у загальній сумі 190 114,23 грн., судовим рішенням вже було встановлено заборгованість за договором банківського обслуговування № б/н від 02.03.2011 року, в кінцевій сумі 369 974,40 гривні, а станом на час автоматичного списання (11.06.2025 та 12.06.2025 року), згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.10.2018 року (ВП № 55223468) державного виконавця Стрийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Гопей Віри Ігорівни, при примусовому виконанні наказу № 914/124/15 виданого 06.03.2015 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 377 373,89 грн. заборгованості на користь стягувача: ПАТ КБ «Приватбанк» встановлено, що боржником заборгованість виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій сплачено, відповідно виконавче провадження з примусового виконання вказаного наказу виконано.
Таким чином, з ухваленням вищезазначеного судового рішення про стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування та відкриттям виконавчого провадження, відповідно в подальшому його закінченням, нараховувати заборгованість та проводити списання коштів з рахунку позивача, правових підстав у відповідача, не було, оскільки це привело б до подвійного стягнення суми заборгованості.
В даному разі, у відповідача виникло право на звернення до суду з позовною заявою про захист свого права в порядку ст.625 ЦК України і жодної правової підстави для «договірного списання» грошових коштів з рахунку позивача у розмірі 190 114,23 гривні.
Вищенаведене повністю узгоджується з давно сформованою правовою позицією Верховного Суду, який неодноразово наводив її в своїх постановах. Зокрема, в своїй постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного суду зазначила що після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється. Права та інтереси кредитора в охоронних правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена ВП ВС у постанові від 13.06.2018 року у справі № 548/981/15-ц, згідно якої, з моменту розірвання кредитного договору в позичальника залишається обов`язок повернути кредитодавцеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, ВП ВС у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц вказала, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а є підставою виникнення права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Таким чином позивач свої зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, та будь-яких невиконаних зобов`язань перед відповідачем, не мав. Відповідачем не надано доказів, а судом не встановлено наявності кредитних зобов`язань у ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приват Банк», після виконання рішення Господарського районного суду Львівської області від 16.02.2015 року. Жодних доказів повторного укладення кредитного договору Банком з позивачем/отримання позивачем кредитних коштів або встановлення кредитного ліміту/наявність виписок про рух коштів за рахунками на яких би обліковувалась прострочена заборгованість, відповідач суду не надав.
Щодо Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua.,з якими погодився позивач шляхом підписання Заяви 02.03.2011 року та які передбачають «договірне списання» грошових коштів з рахунків клієнта, на які як на підставу автоматичного списання коштів посилався представник відповідача, то суд вважає що підписана позивачем Анкета-Заява, за відсутності інших доказів, не є підтвердженням того, що позивач був ознайомлений з відповідними розділами Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які передбачають «договірне списання» коштів з його рахунку. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно рішення суду від 16.02.2015 року на преюдиційність якого посилається сторона відповідача, непрописані відповідні розділи Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які передбачають «договірне списання» коштів з рахунку позивача, у той же час, копія витягу із «Умов та правил надання банківських послуг», надана відповідачем, починається із розділу 3.1.1. «Розрахунково-касове обслуговування (загальні положення)», а також будь якого підтвердження, що такі діяли під час виникнення спірних зобов`язань, не містить дати та реквізитів кредитного договору, та не передбачає реквізитів рахунку з якого має здійснюватися договірне списання коштів, поданий представником відповідача розрахунок заборгованості також не містить належних реквізитів, що позбавляє суд брати такий до уваги, а тому немає підстав вважати, що позивач підписуючи 02.03.2011 року Анкету-Заяву був ознайомлений з їх змістом та приєдналася до них. Крім того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови надання банківської послуги, зокрема, шляхом підписання заяви про відкриття Поточного рахунку та приєднання до Умов та Правил надання послуги, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, в даній справі підписана Анкета-Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не могла бути підставою для «договірного списання» коштів з рахунку позивача у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору. Наведене вище повністю узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, висловленою в ряді своїх постанов в різні роки, зокрема і в постанові ВП ВС від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17.
Таким чином, банк не мав обґрунтованих законних підстав для примусового автоматичного списання коштів з банківського рахунку НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) ОСОБА_1 , оскільки представником відповідача ні в судовому засіданні ні, у відзиві на позовну заяву, запереченнях не було наведено передбачених законом підстав, щодо списання грошових коштів, саме у розмірі 190 114,23 гривень, які зараховані на автоматичне погашення простроченої заборгованості. Судом також встановлено, що на момент списання грошових коштів з рахунку позивача відповідач не мав ані належним чином оформленого доручення на здійснення такого списання, ані будь-яких невиконаних зобов`язань позивача перед Банком, що вказує на те, що дії відповідача зі списання коштів є неправомірними.
З огляду на викладене, відповідач зобов`язаний відповідно до вимог ст. 1073 Цивільного кодексу України повернути позивачу суму безпідставно списаних коштів в сумі 190 114,23 грн., тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.
Заявлений позивачем до стягнення розмір пені є недоведеним з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Отже, положення пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між учасником ринку фінансових послуг (надавачем фінансових послуг) та споживачем фінансових послуг (споживачем) за договором про надання фінансових послуг.
Стягнення і нарахування пені представником позивача за безпідставно списані кошти у розмірі 3 % від 126 663,82 грн., які були списані банком 11.06.2025 року, за кожен день прострочення з 12.06.2025 року по дату прийняття судового рішення у справі, 3 % від 206,00 грн., які були списані банком 11.06.2025 року, за кожен день прострочення з 12.06.2025 року по дату прийняття судового рішення у справі та 3 % від 63 244,41 грн. за кожен день прострочення з 13.06.2025 року, обґрунтовується частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Так, вказаною нормою передбачено, що у разі, коли виконавець прострочує виконання роботи (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.
Проте за змістом цієї норми вона підлягає застосуванню за умови, якщо інше не передбачено законодавством.
У даному випадку питання відповідальності банку у правовідносинах за договором банківського рахунку врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який є спеціальним у таких правовідносинах.
Пунктами 32.1 та 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що банк, що обслуговує платника (отримувача), несе перед ним відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.
Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» розмір такої пені визначається у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.
У свою чергу, фактичних даних відносно процентної ставки, встановленої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по короткострокових кредитах матеріали справи не містять. Жодного розрахунку суду не надано.
Правова позиція відносно вищевказаного міститься в постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №751/631/17.
Щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За змістом ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
У силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Зібрані докази достовірно вказують на те, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно списав з банківського рахунку ОСОБА_1 грошові кошти, внаслідок чого позивач тривалий час не може користуватися своїм майном.
Суд вважає, що таке списання відповідачем грошових коштів призвело до того, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості користуватися належними йому грошовими коштами. Як підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема свідоцтвом про хворобу № 863/72 та витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 184/25/2281/В від 02.04.2025 року, позивач є військовослужбовцем, який отримав поранення під час проходження служби, у зв`язку з чим йому встановлено І групу інвалідності. Водночас, відповідно до виписки по рахунку та інших банківських документів, списані кошти є грошовим забезпеченням позивача як військовослужбовця. Внаслідок здійсненого списання позивач був позбавлений можливості використати зазначені кошти, зокрема для забезпечення лікування та відновлення здоров`я, що зумовило необхідність пошуку додаткових фінансових ресурсів. Крім того, позивач вимушений був витрачати свій час для встановлення причин списання коштів, доводити відсутність боргових зобов`язань, звертатися за правовою допомогою, оскільки правові відносини споживача з банком фактично не є рівними, і споживач зазвичай є «слабкою» стороною в таких цивільних правовідносинах, отже внаслідок неправомірних дій банку позивачу завдано моральну шкоду.
З урахуванням наведеного, вимог розумності і справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн, задовольнивши в цій частині вимоги позивача частково.
Враховуючи наведене, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 195 114,23 грн, з яких: 190 114,23 грн - безпідставно списані грошові кошти; моральна шкода у розмірі 5 000,00 грн.
Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення безпідставно списаних з банківського рахунку грошових коштів, у сумі 1 901,14 грн та за вимогу про стягнення моральної шкоди пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 121,12 грн (5 000,00 грн/50 000,00грн х 1211,20 грн), що разом складає 2 022,26 грн.
Керуючись ст. ст.4,5,12,81,141, 259, 263-265, 268, 281-282 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В :
позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Кусь Юрій Орестович до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення коштів - задоволити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ: 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) списані кошти в розмірі 190 114,23 (сто дев`яносто тисяч сто чотирнадцять гривень 23 копійок) та моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч гривень 00 копійок), а всього 195 114,23 (сто дев`яносто п`ять тисяч сто чотирнадцять гривень 23 копійки).
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ: 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д) на користь держави, що зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 2 022,26 (дві тисячі двадцять дві гривні 26 копійок).
У іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст судового рішення складено 19.03.2026 року.

Суддя	І.  І.  Мельничук