Унікальний номер справи 363/6077/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4289/2026
Головуючий у суді першої інстанції О. П. Лукач
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
04 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

учасники справи

позивач/відповідач  ОСОБА_1 
відповідач Петрівська сільська рада
відповідач/третя особа ОСОБА_2 
третя особа/третя особа із самостійними 
вимогами щодо предмета спору ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Захарченка Сергія Павловича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Лукач О. П., в примішенні Вишгородського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Петрівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, у якому просив визнати за ним право власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за позивачем право власності на частин вказаного житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що батьки позивача: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. На підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою 31.01.1972 за реєстровим №241, придбали за спільні сімейні кошти житловий будинок АДРЕСА_2 , де у подальшому проживали. Право власності на будинок було зареєстровано на ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. На день смерті батька, у будинку були зареєстровані - позивач та його мати ОСОБА_5 як спадкоємці першої черги за законом, так як заповіту батько не залишив. Спадщину (1/2 частину будинку) після смерті батька прийняли в рівних долях він та матір шляхом фактичного проживання в частині будинку, тобто позивачу належала частина будинку, а матері ( частина в порядку успадкування після смерті чоловіка, а також частина як частка в спільній сумісній власності подружжя). Однак вони свої спадкові права не оформлювали, нікуди не звертались. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_5 та після її смерті залишилось спадкове майно, яке складалось з частин житлового будинку та господарських споруд, які розташовані за вказаною адресою на земельній ділянці площею приблизно 0,12 га. 
Позивач вказав, що крім нього, нікого із спадкоємців за законом не лишилось (заповіту до своєї смерті мати не залишила), а тому він прийняв спадщину шляхом фактичного проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті за одною адресою, що підтверджується відповідними документами, наданими до нотаріуса. Коли він звернувся до державного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області О. Шило з метою оформлення спадщини після смерті батьків, то отримав дві постанови від 18.09.2023 аналогічного змісту про відмову у вчиненні нотаріальних дій як після смерті батька, так і після смерті матері. Підставами для відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії зазначено у постанові, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , спадкова справа №186/2023. Виходячи з заяви ОСОБА_1 , на день смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина, яка складається з частки житлового будинку АДРЕСА_3 . Однак, правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або його частку відсутні. З довідки, наданої Петрівською сільською радою Вишгородського району Київської області 04.09.2023 №03-11/2230 вбачається, що відповідно до архівних даних Петрівської сільської ради у погосподарських книгах Новопетрівської сільської ради інформація про право власності на житловий будинок відсутня; рішення про присвоєння поштової адреси житлового будинку виконавчим комітетом Новопетрівської сільської ради не приймалося. Відповідно до архівних даних Петрівської сільської ради, Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою 31.01.1972 за реєстровим №241 було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до довідки №03-11/2030 від 16.08.2023 на день його смерті разом з ним та є такими, що фактично прийняли спадщину були: його дружина - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_1 . Отже ОСОБА_5 є такою, що прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до довідки, наданої КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» 12.09.2023 №935, право власності на вищезазначений житловий будинок в КП «Вишгородське БТІ» станом на 01.01.2023 не зареєстровано. ОСОБА_1 не надав до нотаріальної контори правовстановлюючих документів на нерухоме майно ні особисто, ні через офіційного представника. З підстав відсутності у позивача правовстановлюючих документів на будинок, він позбавлений можливості оформити спадщину на своє ім`я належним чином, а тому звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженніта витребувано у державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області Шило О.С. належним чином завірені копії спадкових справ до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (спадкові справи №185/2023 та №186/2023).
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.03.2024 залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У червні 2024 року ОСОБА_3 , як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, подала до суду позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно у порядку спадкування, в межах розгляду цивільної справи №369/6077/23, у якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 81,9 кв.м.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 02.02.1961 між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено шлюб, та під час перебування у шлюбі у них народилося троє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 31.01.1972 подружжям ОСОБА_7 , на підставі договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок АДРЕСА_4 . Як зазначає позивач, після придбання будинку і до теперішнього часу державна реєстрація права власності ОСОБА_4 не проводилася, що підтверджується наявною у справі довідкою КП «Вишгородського БТІ» від 12.09.2023 № 935. Згідно відміток у «Будинковій книзі» після придбання будинку у 1972 році батьки - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були зареєстровані (прописані) у будинку, де також були зареєстровані їхні діти: ОСОБА_8 , ОСОБА_2 і ОСОБА_9 . У 1996 році, у зв`язку із проходженням служби у лавах Збройних сил України ОСОБА_3 виписалася із спірного будинку і прописалася та проживала у гуртожитку в м. Києві за місцем проходження служби. У серпні 1989 року ОСОБА_1 одружився із ОСОБА_10 і оселився за місцем проживання дружини за адресою: АДРЕСА_5 . Приблизно у 1997 році ОСОБА_1 разом із сім`єю тимчасово проживав у батьків у спірному будинку, а у 1998 році він разом із сім`єю оселився за адресою: АДРЕСА_6 , де постійно проживає по теперішній час. Відтак, ОСОБА_8 , починаючи з 1998 року у спірному будинку фактично не проживав, господарства на території цього будинку не вів, його утриманням не опікувався і своїх особистих речей не зберігав. Дані обставини можуть бути підтверджені показаннями свідків. ОСОБА_2 у 1979 році виписалася із спірного житлового будинку і з цього часу ніколи у ньому не проживала, що може бути підтверджено записами у «Будинковій книзі» і показаннями свідків. Починаючи з 2004 року ОСОБА_2 проживає у Німеччині. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_4 . При цьому, заповіту на випадок своєї смерті він не залишив. Після його смерті, у будинку залишилася постійно проживати виключно матір - ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_7 у позивача ОСОБА_3 народився син ОСОБА_11 . У серпні 2008 року, у зв`язку із складними умовами проживання у гуртожитку, вона переїхала разом із сином ОСОБА_12 на постійне місце проживання до матері ОСОБА_13 у спірний житловий будинок. У вересні 2008 року син ОСОБА_12 був зарахований до 1-го класу Новопетрівської ЗОШ-ІІ ступенів №2, що підтверджується довідкою Петрівської гімназії №2. При цьому, ОСОБА_12 у період з 2008 року і по 2023 рік перебував на обліку у КНПЦПСД Вишгородської районної ради Новопетрівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини (теперішня назва), що підтверджується випискою із його медичної карти. 22.04.2013 матір - ОСОБА_5 склала заповіт на все своє майно на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_14 , в рівних частинах. Заповіт посвідчений секретарем Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області Кірієнко I.М. 22.04.2013 та зареєстрований у реєстрі за №63. ІНФОРМАЦІЯ_2 матір - ОСОБА_5 померла. У 2021 році ОСОБА_1 почав вимагати від ОСОБА_3 звільнити спірний будинок і постійно влаштовував конфліктні ситуації, у зв`язку з чим вона, у травні 2023 року із-за психологічного тиску ОСОБА_1 , була вимушена залишити будинок і на даний час проживає у Макарівському районі Київської області. ОСОБА_3 , посилаючись на довідку Новопетрівської сільської ради №705 від 22.08.2018, Акти обстеження по факту проживання особи від 21.08.2018, 16.10.2020 і 11.05.2024, які складені у встановленому порядку депутатом Новопетрівської сільської ради з урахуванням свідчень сусідів, зазначає, що у період з 2008 року по 2023 рік, постійно проживала у спірному будинку разом із сином ОСОБА_12 . Також, посилаючись на Договорі про надання послуг з вивезення, приймання та розміщення твердих побутових відходів б/н від 18.02.2009, заявку про виконання робіт від 26.07.2018 на адресу ПрАТ «Київобленерго», де від імені замовника підпис вчинено нею, ОСОБА_3 стверджує про опікування нею будинком та її участь в його утриманні. ОСОБА_3 , вказуючи, що після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніхто із його спадкоємців заяву про прийняття спадщини у встановленому законом порядку не подавав і лише його дружина ОСОБА_5 продовжувала проживати у спірному будинку і опікувалася ним, чим вчинила дії з фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_4 , відтак, ОСОБА_5 стала єдиним спадкоємцем, який належним чином прийняв спадщину ОСОБА_15 , і тому вона набула права власності на його частку у спірному будинку. А за умовами заповіту ОСОБА_5 від 22.04.2013, її спадкоємцями є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 . При цьому, спадкоємці ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які не проживали постійно із спадкодавцем ОСОБА_5 на момент її смерті і протягом шести місяців не подали заяву про прийняття спадщини, вважаються такими, що не прийняли її спадщину, а сам факт реєстрації місяця проживання ОСОБА_1 у спірному будинку, не є достатнім доказом на підтвердження прийняття ним спадщини померлої. Позивач вважає, що оскільки вона, будучи спадкоємцем ОСОБА_5 за заповітом, постійно проживала разом із нею у спірному будинку на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , і не подавала заяву про відмову від прийняття її спадщини, то відповідно, вона є єдина, хто належним чином прийняв її спадщину і має право претендувати на спірний будинок. У травні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Шило О.І. із заявами про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті її батьків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , проте постановами державного нотаріуса Шило О.І. від 13.05.2024 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії із-за відсутності документів, які би свідчили про фактичне прийняття нею їхньої спадщини, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду із даним позовом для захисту своїх прав.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.06.2024 позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_3  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, у порядку спадкування прийнято до спільного розгляду із первісною позовною заявою ОСОБА_1 до Петрівської сільської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно.
Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Захарченко С. П. подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно та упереджено оцінив на користь ОСОБА_3 заявлені нею позовні вимоги та наведені обгрунтування, не взявши до уваги відсутність достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження позиції третьої особи.
Крім того суд розглянув справу без участі представника відповідача - Петрівської сільської ради та без участі третьої особи - ОСОБА_2 у порушення вимог ст. 223 ЦПК України, суд не визнав явку вказаних осіб необхідною для дачі поясненнь з приводу заявлених у позовах вимог та надані ними відповіді могли б бути визнані судом додатковими доказами у справі на підтвердження вимог ОСОБА_1 та вплинути на зміст рішення суду. 
Також суд не долучив та не дослідив під час ухвалення рішення довідки виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради від 03.09.2003 та від 04.08.2015, що підтверджують спільне проживання ОСОБА_1 з батьками та здійснення ним поховання батька, та у подальшому матері. Зазначені документи є додатковими доказами на підтвердження обгрунтованості і законності позовних вмиог ОСОБА_1 .
Зокрема вказав, що жоден із допитаних судом свідків, заявлених ОСОБА_3 не зміг пояснити, де знаходиться будинок, у якому нібито постійно проживав останні роки ОСОБА_1 . При цьому усі акти, складені на підтвердження проживання ОСОБА_3 у спадковому будинку були складені її однокласником ОСОБА_16 , з яким вона перебувала та перебуває у дружніх відносинах.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник Захарченко С. П. підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити на підставі викладених у ній доводів. 
Представник ОСОБА_3 - адвокат Бекіров С. Н. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на письмові пояснення на апеляційну скаргу.
Представник Петрівської сільської ради та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету відповідача, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, поштове відправлення, адресоане третій особі повернулося на адресу суду без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від Петрівської сільської ради та ОСОБА_2 не надходило. 
З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги положення ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника Петрівської сільської ради та ОСОБА_2 , оскільки неявка цих осіб (їх представників) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у с.Нові Петрівці та з 25.04.1989 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Батьками ОСОБА_1 є: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 .
Відповідно до відомостей будинкової книги домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (нині - АДРЕСА_1 ), за життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за цією адресою.
31 січня 1972 року ОСОБА_4 згідно договору купівлі продажу, посвідченого нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори за реєстром №241, придбав будинок АДРЕСА_2 . 
Довідкою Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 05.11.2020, виданою ОСОБА_3 підтверджується та обставина, що житловий будинок, якій належав її батьку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому нотаріусом Державної нотаріальної контори 31 січня 1972 року за реєстром №272 за адресою: АДРЕСА_2 станом на 05 листопада 2020 року фактично розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Окрім сина ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мало дві дочки: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано разом з батьками по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 з 1962 року по 1979 рік.
Місце проживання ОСОБА_3 було зареєстровано разом з батьками по АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_1 з 1980 року та до 1996 року.
Крім цього, у період з 01.10.2009 по 12.07.2012 по АДРЕСА_1 був зареєстрований син ОСОБА_1 - ОСОБА_18 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Нові Петрівці помер ОСОБА_4 , актовий запис №104.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у с.Нові Петрівці померла ОСОБА_5 , актовий запис №77.
Згідно довідки виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради від 03.09.2003, ОСОБА_1 здійснив поховання ОСОБА_4 за власні кошти. Проживали разом та вели спільне господарство до його смерті.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради від 04.08.2015 №77/1, ОСОБА_1 вів спільне господарство та за власні кошти здійснив поховання своєї матері ОСОБА_5 .
У довідці Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 22.08.2018 зазначено, що згідно акту депутата Новопетрівської сільської ради Канатнікова А.О., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та її син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дійсно проживають разом без реєстрації з 2008 року по даний час в АДРЕСА_1 .
Згідно акту від 21.08.2018 по факту проживання особи на території села Нові Петрівці, складеного депутатом Новопетрівської сільської ради Канатніковим Андрієм Олексійовичем, у присутності сусідів: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з сином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_7 , але фактично, з 2008 року по день складання цього акту проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначені обставини також підтверджуються актом по факту проживання особи на території села Нові Петрівці від 16.10.2020.
Згідно копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , згідно якого замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_3 та паспорт виготовлено 19.10.2020.
Актом по факту проживання особи на території села Нові Петрівці від 11.05.2024, складеним депутатом Новопетрівської сільської ради Канатніковим А.О., встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з сином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з серпня 2008 року по квітень 2023 року проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ОСОБА_3 проживала та вела спільне з нею господарство її мати, ОСОБА_5 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час проживання за вищезазначеною адресою ОСОБА_3 підтримувала будинок та прибудинкову територію в належному стані, сплачувала самостійно усі надані їй комунальні послуги. У 2017 році, після зміни центральної водопровідної мережі по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 проводила роботи по підключенню будинку до вищезгаданої мережі. У 2018 році, після облаштування асфальтного покриття дороги по АДРЕСА_1 , заявниця, за власний рахунок, облаштувала заїзд у двір асфальтним покриттям, а також здійснила облагороджування та загородження території яру, яка розташована поряд з її двором, з метою уникнення подальшого її забруднення сміттям. Того ж року   ОСОБА_14 змінила усі дерев`яні вікна у будинку на металопластикові та провела ремонтні роботи усіх кімнат, всередині будинку. У 2019 році заявниця здійснила ремонт покрівлі господарської будівлі (сараю), що збудована біля будинку, у дворі. Даний факт додатково засвідчують сусіди: ОСОБА_19 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_21 (АДРЕСА_10), ОСОБА_22 (АДРЕСА_11).
Згідно паспорта громадянина України місце проживання ОСОБА_3 було зареєстровано: 14.05.1999, 17.05.2002, 06.05.2005 та 23.05.2008 за адресою - АДРЕСА_9 з 28.10.2011 - АДРЕСА_7 . 
Як убачається із заявки на виконання робіт, ОСОБА_3 зверталася до РП ПрАТ «Київобленерго» 26.07.2018 з проханням замінити лічильник за адресою: АДРЕСА_1 .
Із матеріалів спадкової справи №186/2023, заведеної 09.08.2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 09.08.2023 звернувся до Вишгородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася на день смерті його батька ОСОБА_4 , яку він прийняв фактично шляхом спільного проживання із спадкодавцем за однією адресою, зазначивши, що інших спадкоємців немає.
Згідно відповіді Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 16.08.2023, наданої на запит державного нотаріуса, зазначено, що відповідно до будинкової книги місце проживання померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до реєстру Петрівської сільської територіальної громади та будинкової книги, разом з померлим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за зазначеною адресою були зареєстровані дві повнолітні особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 02.02.1972 по день смерті (відомості з будинкової книги); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 25.04.1989 по теперішній час (реєстр територіальної громади).
У відповіді Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 04.09.2023, наданій на запит державного нотаріуса, вказано, що у погосподарських книгах Новопетрівської сільської ради інформація про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня. Рішення про присвоєння поштової адреси житловому будинку виконавчим комітетом Новопетрівської сільської ради не приймалося. Відповідно до архівних даних Петрівської сільської ради надіслано копію договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори від 31.01.1972 за реєстром №241.
У відповіді КП «Вишгородське БТІ» №935 від 12.09.2023, наданій на запит нотаріуса, зазначено, що право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за померлим ОСОБА_4 , чи будь якою іншою особою, в КП «Вишгородське БТІ» станом на 01.01.2013 не зареєстровано.
18.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до Вишгородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті батька - ОСОБА_4 на частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Постановою державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Шило О.С. від 18.09.2023відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку номер АДРЕСА_3 .
Підставою відмови у видачі свідоцтва слугувало відсутність правовстановлювальних документів на нерухоме майно, або його частку. 
У вказаній постанові нотаріусом вказано, що з наданої Петрівською сільською радою Вишгородського району Київської області 04.09.2023 довідки №03-11/2230 вбачається, що відповідно до архівних даних Петрівської сільської ради у погосподарських книгах Новопетрівської сільської ради інформація про право власності на житловий будинок відсутня; рішення про присвоєння поштової адреси житлового будинку виконавчим комітетом Новопетрівської сільської ради не приймалося. Відповідно до архівних даних Петрівської сільської ради, Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою 31 січня 1972 року за реєстровим №241 було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 . Відповідно до довідки №03-11/2030 від 16.08.2023 на день його смерті разом з ним та є такими, що фактично прийняли спадщину були: його дружина - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_1 . Отже ОСОБА_5 є такою, що прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до довідки, наданої КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» 12 вересня 2023 року №935, право власності на вищезазначений житловий будинок в КП «Вишгородське БТІ» станом на 01.01.2023 не зареєстровано. Оскільки, ОСОБА_1 не надав до нотаріальної контори правовстановлювальних документів на нерухоме майно ні особисто, ні через офіційного представника, нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.
Згідно матеріалів спадкової справи №185/2023, заведеної 09.08.2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ОСОБА_1 09.08.2023 звернувся до Вишгородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася на день смерті його матері ОСОБА_5 , яку він прийняв фактично шляхом спільного проживання із спадкодавцем за однією адресою, зазначивши, що інших спадкоємців немає.
Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) 22.04.2013 Новопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області посвідчено заповіт ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстровано у реєстрі 13.06.2013 за №54609432 та станом на 09.08.2023 є чинним. Дублікат заповіту посвідчено 20.05.2020 за №65910558 та зареєстровано у реєстрі 02.06.2020.
Згідно відповіді Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 16.08.2023, наданої на запит нотаріуса, відповідно до Реєстру нотаріальних дій села Нові Петрівці було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5 за №63 від 22.04.2013, номер у Спадковому реєстрі 54609432.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 (22.04.2013) склала заповіт, за яким все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що за законом буде належати їй на день смерті, заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в рівних частинах.
Згідно відповіді Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 16.08.2023, наданої на запит нотаріуса, відповідно до будинкової книги місце проживання померлої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до реєстру Петрівської сільської територіальної громади та будинкової книги, разом з померлою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , станом на день її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за зазначеною адресою була зареєстрована одна повнолітня особа: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 25.04.1989 року по теперішній час.
18.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до Вишгородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_5 на частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Постановою державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Шило О. С. від 18.09.2023 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку номер АДРЕСА_3 . Мотиви та підстави для відмови, такі самі, як і зазначено у постанові про відмову у вчинення нотаріальної дії щодо майна спадкодавця - ОСОБА_4 (батька).
Постановами державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Шило О.С. від 13.05.2024, відмовлено   ОСОБА_3 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку номер АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_5 , з тих підстав, що вона не надала до Вишгородської державної нотаріальної контори підтверджуючих документів, які б свідчили про фактичне прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 , а також, після свого батька ОСОБА_4 та до Вишгородської державної нотаріальної контори не надходили «згода або заперечення» від інших спадкоємців щодо прийняття спадщини ОСОБА_3 . Роз`яснено процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Згідно довідки №31 від 28.05.2024 Новопетрівської гімназії №2, син ОСОБА_3 - ОСОБА_11 у 2008 році був зарахований до 1 класу Новопетрівської ЗОШ І-ІІ ступенів №2, Наказ №45 від 31.08.2008. Новопетрівська гімназія №2 є правонаступником Новопетрівської ЗОШ І-ІІ ступенів №2.
Згідно Виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07.05.2024, ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_7 , спостерігався у КНПЦПСД Вишгородської районної ради, Новопетрівська амбулаторія загальної практики - сімейної медицини з 2008 року, та в амбулаторній картці зроблено записи з 24.08.2008 по 16.12.2021. Зазначено, що у зв`язку із зміною місця проживання, заключено декларацію з сімейним лікарем ККЛ №3 ЗТ філія «ЦОЗ «АТ «Укрзалізниця» з 15.11.2023.
Судом встановлено, що діти спадкодавця ОСОБА_5 - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у порядку, встановленому статтею 1269 ЦПК України не зверталися із заявами про прийняття спадщини, у строк встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України. А тому, з урахуванням положень статті 1272ЦК України, є такими, що не прийняли спадщину та із заявами та/або позовами про визначення їм додаткового строку до суду не зверталися.
Звертаючись до суду із позовом до Петрівської сільської ради про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнання права власності на частин вказаного житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , вказував, що він, як син та єдиний спадкоємець першої черги за законом після смерті своїх батьків (заповіту до своєї смерті мати не залишила), який звернувся до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтв на спадкове майно, при цьому у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на спадкове майно нотаріусом було відмовлено з підстав відсутності у позивача правовстановлюючих документів на будинок, у зв`язку із чим, він позбавлений можливості оформити спадщину на своє ім`я належним чином.
При цьому ОСОБА_1 не повідомив суду усіх обставин справи, зазначаючи про відсутність заповіту після смерті матері - ОСОБА_5 та про відсутність інших, крім нього, спадкоємців, які, хоча і не зверталися до нотаріуса із відповідними заявами про прийняття спадщини, проте спадкоємець ОСОБА_3 , яку судом було залучено до участі у справі третьою особою, скористалася правом та заявила свої вимоги щодо предмету спору - спадкового майна після смерті матері, оскільки з 2008 року постійно проживала разом із нею, про що ОСОБА_1 було відомо, однак перебуваючи у неприязних із сестрою стосунках, не повідомив про це суду та не довів під час розгляду справи протилежного.
На стадії підготовчого засідання та після прийняття позову третьої особи, залученої судом, - ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 та/або його представник не заявили клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_3 , яка заявила свої права на предмет спору.
Оскільки станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду із позовними вимогами до відповідача - Петрівської сільської ради, позивач не надав суду достовірні відомості про відомий йому факт проживання ОСОБА_3 із спадкодавцем - ОСОБА_5 на день її смерті та після цього до 2023 року, вважаючи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що не прийняли спадщину, а після подання ОСОБА_3 позовної заяви до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на майно, у порядку спадкування, ОСОБА_1 та його представник не заявили клопотання про заміну/залучення неналежного відповідача/співвідповідача у справі за його позовом, а також враховуючи, що залучена судом третя особа ОСОБА_3 скористалася правом заявити свої вимоги щодо предмету спору, суд відмов у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав заявлення ним позовних вимог до неналежного відповідача Петрівської сільської ради.
Встановивши, що ОСОБА_3 з 2008 року, тобто до смерті у 2015 році матері - ОСОБА_5 , та після її смерті - до 2023 року, разом із своїм сином фактично проживала за однією адресою із спадкодавцем - ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , та вела домашнє господарство і не подавала заяву про відмову від прийняття її спадщини, при цьому ОСОБА_1 з 1998 року не приживав за адресою його зареєстрованого місця проживання та разом із спадкодавцями - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за наявності заповіту ОСОБА_5 від 22.04.2013, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є таким, що не прийняв спадщину, оскільки, сам факт реєстрації місяця проживання у спірному будинку, не є достатнім доказом на підтвердження факту його постійного проживання однією сім`єю разом з матір`ю, що не свідчить про прийняття ним спадщини після смерті як батька так і матері. А державна реєстрація ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_4 сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батьків за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами зібраними по справі. У визначений законом строк ОСОБА_1 не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька та за заповітом після смерті матері, тобто не реалізував свої спадкові права.
Ураховуючи встановленим факт спільного проживання ОСОБА_3 на день смерті із спадкодавцем ОСОБА_5 , вона фактично прийняла спадщину, спадкове майно складається із житлового будинку АДРЕСА_1 , інші спадкоємці спадщину не прийняли та нотаріусом відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, у порядку спадкування, в повному обсязі, та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц(провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23))
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року по справі №227/3750/19, від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17, від 28 квітня 2022 року у справі № 352/494/16-ц.
Відповідно до вимогстатті 1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1258 ЦК Україниспадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування). Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа (статті 1261-1265 ЦК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (стаття 1270 ЦК України).
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).
Правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюютьсяЦивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України; строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК України), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (частина другастатті 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (частина третястатті 1272 ЦК України); законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормахЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини; пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21).
У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див., зокрема постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18, від 23 лютого 2022 року в справі № 501/672/16-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 604/1312/20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 208/2353/18 вказано, що «Верховним Судом жодним чином не заперечується передбачене статтею 50 Закону України «Про нотаріат» право заінтересованої особи оскаржити до суду в порядку позовного провадження нотаріальну дію. Однак, при такому оскарженні нотаріус буде належним відповідачем у справі лише коли у позові йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства, тобто коли у позивача відсутній спір про право з іншою особою, крім нотаріуса. Якщо наявний спір про право цивільне між позивачем та іншою особою (наприклад, іншим спадкоємцем), то належним відповідачем у такій справі буде саме інший спадкоємець, а не нотаріус, оскільки цивільна відповідальність за незаконно посвідчений правочин покладається не на нотаріуса, а на спадкоємця, на користь якого він вчинений. Сам же нотаріус може бути залучений судом як третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин щодо наявності інших, окрім ОСОБА_1 спадкоємців щодо майна померлої ОСОБА_5 , про що позивач не повідомив суду, дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задволенні позову з підстав пред`явлення його до неналежного відповідача. суд вірно врахував, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Оскільки за обставин цієї справи петрівська сільська рада не є належними відповідачем у цій справі.
Щодо законності та обгрунтованості рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 , як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, колегія суддів зазначає наступне.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Згідно з частинами першою, третьою, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Згідно зі статтею 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Отже, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подання нотаріусу заяви про її прийняття.
Таким чином, законом встановлено лише два способи прийняття спадщини: подання відповідної заяви нотаріусу (стаття 1269 ЦК України) або постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (частина третя статті 1268 ЦК України). Причому постійне проживання зі спадкодавцем має бути належним чином підтверджене.
Положення частин третьої, четвертої статті 1268 ЦК України містять правову презумпцію прийняття спадщини, зміст якої становить припущення про те, що певні спадкоємці вважаються такими, що прийняли спадщину без спеціального волевиявлення про це.
Презумпція прийняття спадщини може бути застосована лише щодо спадкоємців, які постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена.
Існування зазначеної презумпції можливе за умови, що такі спадкоємці не відмовилися від прийняття спадщини в установленому законодавством порядку.
Установлення законом презумпції прийняття спадщини, зумовлене одним лише фактом спільного й постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, є своєрідним «способом» прийняття спадщини. У такому випадку спадкоємець набуває право на спадщину автоматично, не висловлюючи при цьому волі на прийняття спадщини, що не узгоджується з правовою природою акта прийняття спадщини, який є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття цивільних прав та обов`язків.
Як і будь-яка презумпція, презумпція прийняття спадщини може бути спростована. Зокрема, інша сторона може заперечувати факт-основу презумпції, а саме факт спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 130/263/20 (провадження № 61-3877св22).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18) та від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18).
Необхідною умовою встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем та визнання позивача спадкоємцем є доведеність факту постійного проживання позивача і спадкодавця в одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини. При цьому тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем законом, а саме частиною третьою статті 1268 ЦК України, не визначена.
Частиною першою статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом (див.: постанову Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18)).
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, вірно встановив, що  ОСОБА_3 постійно проживала однією сім`єю зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 2008 року по день смерті матері за адресою: будинку АДРЕСА_4 , та після цього продовжила проживати у спадковому майні, хоча не зареєстрована за цією адресою. 
При цьому будинок АДРЕСА_4 не був постійним місцем проживання позивача ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , хоча він був зареєстрований у ньому і право його користування (проживання) не обмежувалось. Натомість, з 1998 року ОСОБА_1 створивши нову сім`ю почав проживати за іншою адресою, в утриманні спірного будинку участі не брав.
Оскаржуючи рішення суду в цій частині ОСОБА_1 не довів зворотного та не спростував висновків суду, що є його процесуальним обов`язком, у тому, що ОСОБА_3 не проживала разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, зазначивши при цьому, що він, як єдиний спадкодавець, проживав разом з батьками у належному їх будинку. 
Сама лише реєстрація місця проживання ОСОБА_1 за вищевказаною адресою (будинок АДРЕСА_4 ) не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батьків за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами, наланими ОСОБА_3 .
Отже, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність ОСОБА_3 факту постійного проживання разом з її матір`ю ОСОБА_5 на момент відкриття спадщини за адресою: будинок АДРЕСА_4 , що підтверджує набуття позивачем права на спадкування у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, ураховуючи що заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_3 не подавала.
При цьому належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 дійсно проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем матеріали справи не містять. Заперечуючи проти проживання із новоствореною родиною у іншому будинку, що також підтвердили свідки, ОСОБА_1 не надав суду доказів на спростування зазначеного. Помилково вважачи, що лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця може слугувати доказом підтвердження факту проживання особи на час відкриття спадщини за місцем проживання спадкодавця. Сам факт організації поховання та замовлення ритуальних послуг не свідчить про факт проживання разом із померлим спадкодавцем.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Отже, обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Та обставина, що суд розглянув справу за відсутності належно повідомлених Петрівської сільської ради та ОСОБА_2 , висновків суду не спростовує. Матеріалами справи підтверджено, що Петрівська сільська рада надала суду заяву про розгляд справи без її участі та покладалася на розсуд суду щоло вирішення цього спору по суті. Суд виконав свій обов`язок щодо належного повідомлення учасників справи про розгляд справи, а учасники справи розпорядилися своїм правом брати участь у судовому засідання на власний розсуд. Бажання позивача отримати від вказаних осіб пояснень не грунтується на нормах закону та не може слугувати підставою для скасування по суті вірно ухваленого судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК Україниу мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Відповідно до частини другоїстатті 2 ЦПК Українисуд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). 
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову з підстав пред`явлення його до неналежного відповідача, та вірно задовольнив позов ОСОБА_3 з підстав, які мотивувано виклав у своєму рішенні. 
При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. 
Судові витрати ОСОБА_1 не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає його апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Захарченка Сергія Павловича залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 лютого 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна