ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 560/8768/24
адміністративне провадження № К/990/19555/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Бившевої Л.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року (суддя Гнап Д.Д.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року (головуючий суддя Залімський І.Г., судді: Сушко О.О., Мацький Є.М.) у справі №560/8768/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Хмельницькій області), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0032700705 від 19 лютого 2024 року на суму 318000,00 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0032710705 від 19 лютого 2024 року на суму 170,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач покликався на те, що фактична перевірка була проведена за відсутності на те правових підстав, оскільки податковим органом не надано жодної інформації щодо того, в рамках яких заходів податковим органом встановлено невідповідність діяльності позивача вимогам чинного законодавства; на підставі яких відомостей або документів (дата, номер, підпис уповноваженої особи) встановлені факти сумнівності. Позивач вважає помилковими доводи податкового органу про те, що він (позивач) провадить діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту.
Хмельницький окружний адміністративний суд рішенням від 26 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовив. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди зазначили, що відповідачем дотримано порядок проведення перевірки, доведено обґрунтованість висновків перевірки та правомірність оскаржуваних рішень. 
Здійснюючи висновок про відповідність спірних податкових повідомлень-рішень, суди виходили з наступного: 
встановлено факт ненадання особі, яка отримала товар, розрахункового документу встановленої форми та змісту на повну суму проведеної розрахункової операції, а саме: 10 січня 2024 року перед початком проведення фактичної перевірки здійснено контрольну розрахункову операцію та придбано вживаний електричний обігрівач за ціною 400 грн безготівковим розрахунком (переказ коштів на картковий номер) без застосування реєстратора розрахункових операцій;
- не забезпечено можливість проведення розрахунків з використанням електронних платіжних засобів, зокрема 10 січня 2024 року при купівлі вживаного електричного обігрівача за ціною 400 грн, відмовлено у проведені розрахунку за вищевказаний товар з використанням електронних платіжних засобів, натомість надано для розрахунку картковий рахунок для переказу коштів;
- встановлено факт не подання платником податків до контролюючого органу повідомлення про об`єкт оподаткування (магазин «Побутова техніка з Європи» за адресою: м.Хмельницький, Львівське шосе, 27А ) за формою 20 ОПП через який проводиться діяльність з продажу вживаної техніки;
- порушено порядок ведення обліку товарних запасів (ТМЦ) за місцем їх реалізації (місцем здійснення господарської діяльності суб`єктом господарювання). 
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Підставою касаційного оскарження вказано пункти 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України з одночасним посиланням на пункти 1-3 частини другої статті 353 КАС України. 
Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 08 вересня 2021 року у справі №816/228/17, від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18. 
Стверджує, що підставою прийняття Наказу про проведення фактичної перевірки №66-П від 09 січня 2024 року зазначено п.п 80.2.3 та 80.2.7 п. 80.2. ст. 80 ПК України. Зі змісту даних норм законодавства вбачається, що фактична перевірка проводиться з підстав: письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації. Однак, на переконання позивача, письмової інформації, що стала підставою для прийняття такого наказу не зазначалося та до матеріалів перевірки не надавалося жодних письмових звернень, передбачених пп. 80.2.3 та 80.2.7 п 80.2 ст. 80 ПК України, ні під час проведення фактичної перевірки та оформлення її результатів, ні під час адміністративного (досудового) оскарження, ні до відзиву на позовну заяву вже під час розгляду справи в суді. Посилаючись на вказані обставини, позивач вважав, що такі протиправні дії податкового органу щодо проведення перевірки є достатньою та самостійною підставою для визнання неправомірними наслідків такої перевірки. 
Крім того, позивач покликається і на невідповідність заяви (письмового звернення) від 07 січня 2024 року, яка слугувала підставою для проведення перевірки. Зокрема, зазначив, що заява не відповідає вимогам законодавства про звернення громадян, оскільки не містить обов`язкових відомостей щодо імені та по-батькові заявника, що унеможливлює ідентифікувати реквізити. 
Стверджує, що судами попередніх інстанцій, в порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, не надано належної правової оцінки доводам позивача і, як наслідок, не здійснено дослідження всіх наявних в матеріалах справи доказів та не надано їм належної правової оцінки, чим допущено порушення норм процесуального законодавства. 
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на те, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії незначних. Водночас, з огляду на положення п. 4 ч.4 ст.12 КАС України, виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином суд, без урахування думки позивача, значення справи для сторін, категорії та складності справи, обсягу та характеру доказів у справі та без належного правового обґрунтування, безпідставно розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Верховний Суд ухвалою від 16 червня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року.
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій встановили, що на підставі наказу Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 09 січня 2024 року № 66-п та на підставі пунктів 80.2.3, 80.2.5, 80.2.7 пункту 80.2 Податкового кодексу України проведено фактичну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . 
За результатами фактичної перевірки складено акт №474/22-01-07-05/ НОМЕР_1 від 11 січня 2024 року, у якому зафіксовані наступні порушення:
- встановлено факт не надання особі, яка отримала товар, розрахункового документу встановленої форми та змісту на повну суму проведеної розрахункової операції, а саме: 10 січня 2024 року перед початком проведення фактичної перевірки здійснено контрольну розрахункову операцію та придбано вживаний електричний обігрівач за ціною 400 грн безготівковим розрахунком (переказ коштів на картковий номер) без застосування реєстратора розрахункових операцій;
- не забезпечено можливість проведення розрахунків з використанням електронних платіжних засобів, зокрема 10 січня 2024 року при купівлі вживаного електричного обігрівача за ціною 400 грн, відмовлено у проведені розрахунку за вищевказаний товар з використанням електронних платіжних засобів, натомість надано для розрахунку картковий рахунок для переказу коштів;
- встановлено факт не подання платником податків до контролюючого органу повідомлення про об`єкт оподаткування (магазин «Побутова техніка з Європи» за адресою: АДРЕСА_1 ) за формою 20 ОПП через який проводиться діяльність з продажу вживаної техніки;
- порушено порядок ведення обліку товарних запасів (ТМЦ) за місцем їх реалізації (місцем здійснення господарської діяльності суб`єктом господарювання), а саме на момент здійснення перевірки не пред`явлено підтверджуючі документи (Форму ведення обліку товарних запасів та первині документи: податкові накладні, вантажно-митні декларації, договори про прийом товару на комісію, тощо) в електронній та/або паперовій формі, що підтверджують походження та облік товарно-матеріальних цінностей, які знаходились в реалізації на загальну суму 318 000 грн відповідно до «Відомостей про результати перевірки щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків ТМЦ».
На підставі вказаних висновків прийнято податкові повідомлення-рішення від 19 лютого 2024 року №0032700705 від 19 лютого 2024 року про застосування штрафу у сумі 318000 грн, та №0032710705 про застосування штрафу у сумі 170 грн.
Позивач оскаржив вказані податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку, однак рішенням ДПС України від 10 травня 2024 року скарги залишено без задоволення.
Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення від 19 лютого 2024 року №0032700705 та №0032710705, позивач звернувся до суду.
Щодо правомірності призначення фактичної перевірки.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Пунктом 80.1 статті 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Пунктом 80.2 статті 80 ПК України визначено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування (80.2.3); у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації (80.2.7).
Як було встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, у справі, яка розглядається, фактичну перевірку проведено на підставі наказу від 09 січня 2024 року № 66-п та на підставі пунктів 80.2.3, 80.2.7 пункту 80.2 Податкового кодексу України.
Суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку дотриманню контролюючим органом вимог пункту 81.1 статті 81 ПК України, покликались на правовий висновок, викладений Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 28 травня 2024 року у справі №280/1431/23. При цьому хоча відповідний правовий висновок був сформований щодо наказів виданих на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили про те, що аналогічні правила застосовуються й щодо обсягу інформації в наказі, прийнятому відповідно до підпунктів 80.2.3 та 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Колегія суддів вважає зазначену позицію судів попередніх інстанцій помилковою з огляду на наступне. 
Перевіряючи наявність фактичних підстав для видання наказу від 09 січня 2024 року № 66-п суди попередніх інстанцій встановили, що матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_2 про порушення платником податків - ОСОБА_1 установленого порядку проведення розрахункових операцій. Зі змісту наказу слідує, що перевірка призначена на підставі пункту 80.2.3 пункту 80.2 Податкового кодексу України, а заява ОСОБА_2 є тим самим письмовим зверненням покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування, передбачений пунктом 80.2.3 пункту 80.2 Податкового кодексу України. Тобто, фактичною підставою для призначення перевірки була отримана контролюючим органом інформація про можливі порушення порядку проведення розрахункових операцій у магазині вживаної побутової техніки, зокрема звернення покупця ОСОБА_2 . 
Суди зазначили, що така інформація відповідає фактичним обставинам, передбаченим ПК України, і є достатньою для реалізації повноважень контролюючого органу щодо призначення фактичної перевірки.
Оцінюючи належність оформлення наказу про призначення перевірки та направлень, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що наказ містить усі обов`язкові реквізити, передбачені пунктом 81.1 статті 81 ПК України, зокрема чітку вказівку на об`єкт перевірки - магазин вживаної побутової техніки за конкретною адресою.
Колегія суддів звертає увагу, що у наказі № 66-п від 09 січня 2024 року підставою для призначення перевірки зазначено п.п.20.1.10 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75 та на підставі п.п.80.2.3, 80.2.7 п.80.2 ст.80, п.п.69.2 п.69 підрозділу 10 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, з метою здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, та здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації. 
З аналізу норм статті 80 ПК України слідує, що пункт 80.2 цієї статті виокремлює різні підстави для проведення контролюючим органом фактичної перевірки суб`єкта господарювання. Підставою для проведення фактичної перевірки згідно з підпунктом 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України слугує письмове звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування; 80.2.7 - у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації. 
Оцінивши наведені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що фактичною підставою проведення перевірки був підпункт 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України, який передбачає можливість проведення фактичної перевірки у разі письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування. 
Доказом вказаного свідчить і та обставина, що суди здійснюючи оцінку підстав для проведення фактичної перевірки позивача, зазначили такою саме пункт 80.2.3 пункту 80.2 Податкового кодексу України, а також врахували і оцінили заяву ОСОБА_2 , яка, за позицією судів, є тим самим письмовим зверненням покупця (споживача), оформленого відповідно до закону. 
Разом із тим колегія суддів вважає такі підходи судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке.
Так, як зазначалось вище, пункт 80.2 статті 80 ПК України своїми підпунктами передбачає вичерпний перелік підстав проведення фактичної перевірки:
відповідно до підпункту 80.2.3 - письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування; 
відповідно до 80.2.7 - у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.
Таким чином, зазначені підстави не є тотожними та не можуть взаємозамінювати одна одну, оскільки перша базується на індивідуальному зверненні приватного суб`єкта - покупця (споживача) (підпункт 80.2.3 ПК України), тоді як підпункт 80.2.7 - базується на інформації, джерела якої можуть бути як від фізичних осіб, так і від органів державної влади, у тому числі інших контролюючих органів. 
Разом із тим, суди попередніх інстанцій, вважаючи, що фактичною підставою проведення перевірки був підпункт 80.2.3 ПК України, не надали належної оцінки тій обставині, що зазначене звернення могло бути не єдиним джерелом інформації. 
Крім того, акцентуючи увагу на підпункті 80.2.3 як підстави для проведення перевірки, суди оминули увагою підпункт 80.2.7, який також зазначений у спірному наказі про проведення фактичної перевірки, оцінка якому надана не була. 
З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанції помилково врахували правові висновки викладені Верховним Судом в постанові від 28 травня 2024 у справі №280/1431/23, а також дійшли передчасних висновків про відповідність наказу пункту 81.1 статті 81 ПК України.
Щодо податкового повідомлення-рішення №0032700705 від 19 лютого 2024 року, яким до позивача на підставі статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні санкції в сумі 318000,00 грн за порушення пункту 12 статті 3 Закону, Суд зазначає наступне.
Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі визначає Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06 липня 1995 року (далі - Закон №265/95-ВР).
Розділ ІІ Закону №265/95-ВР врегульовує питання порядку проведення розрахунків суб`єктами господарювання. У статті 3, яка міститься у зазначеному розділі, перелічено низку обов`язків, які висуваються законодавцем до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які провадять діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
Відповідно до статті 2 Закону №265/95-ВР термін «технічно складні побутові товари, що підлягають гарантійному ремонту» для цілей цього Закону вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про захист прав споживачів». Перелік груп технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, в цілях застосування реєстраторів розрахункових операцій встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 25-1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що технічно складні побутові товари - непродовольчі товари широкого вжитку (прилади, машини, устаткування та інші), які складаються з вузлів, блоків, комплектуючих виробів, відповідають вимогам нормативних документів, мають технічні характеристики, супроводжуються експлуатаційними документами і на які встановлено гарантійний строк.
Відповідно до Переліку груп технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, в цілях застосування реєстраторів розрахункових операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2017 року №231, машини пральні, побутові або для пралень, включаючи машини з віджимним пристроєм та прилади електричні для обігрівання приміщень відносяться до технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні.
Відповідальність за порушення вимог Закону №265/95-ВР унормована приписами розділу V цього Закону.
Згідно з статтею 20 Закону № 265/95-ВР до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
У справі, що розглядається, відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій зазначили, що норма абз. 2 п. 12 ст.3 Закону № 265/95-ВР не пов`язує строк закінчення гарантії на прилад чи характеристику її як бувшої у вжитку (як зазначає позивач) з віднесенням товару до технічно складних побутових товарів. Визначальним є саме чи підлягає товар гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, а відповідно пральні машини і обігрівачі підлягають гарантійному ремонту.
У зв`язку з цим, суди виснувались, що позивач здійснює діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а відповідно зобов`язаний був вести облік товарних запасів та надати контролюючому органу на початок проведення перевірки документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу.
Проте колегія суддів вважає такі висновки судів поверхневими та передчасними, оскільки вони не в повній мірі стосуються аспектів, на які вказував позивач. 
Насамперед, слід зазначити, що позивач як у позовній заяві, так і в касаційній скарзі покликався на те, що він не провадить діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, оскільки здійснює комісійну торгівлю, товарами, гарантійний строк у яких закінчився, тобто при реалізації позивачем гарантійний строк не встановлено і відповідно в силу ч. 2 ст. 8. Закону України «Про захист прав споживачів» не несе будь яких гарантійних зобов`язань встановлених виробником чи законом.
Згідно п. 5 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» гарантійний строк - строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов`язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв`язку з введенням її в обіг. 
Гарантійні зобов`язання передбачені ст. 7 Закону України «Про захист прав споживачів»: Виробник (виконавець) забезпечує належну роботу (застосування, використання) продукції, в тому числі комплектуючих виробів, протягом гарантійного строку, встановленого нормативно-правовими актами чи договором (ч.1).
Гарантійний строк зазначається в паспорті на продукцію або будь-якому іншому документі, що додається до продукції (ч. 2).
Порядок гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів визначається Кабінетом Міністрів України (ч.12).
Положеннями п. 5. Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, затвердженого Постановою КМУ від 28 листопада 2023 року визначено, що для здійснення гарантійного ремонту або гарантійної заміни товар приймається продавцем (сервісним центром) після пред`явлення споживачем розрахункового документа, передбаченого Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», та гарантійного талону за умови цілісності передбачених експлуатаційними документами пломб на товарі.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.
У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.
Відповідно до ч. 2 ст. 8. Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно непродовольчих товарів, що перебували у використанні та були реалізовані через роздрібні комісійні торговельні підприємства, вимоги споживача, зазначені у частині першій цієї статті, задовольняються за згодою продавця. Згідно з цією частиною задовольняються вимоги споживача щодо товарів, гарантійний строк на які не закінчився.
Тобто, аналізуючи абзац другий пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, ключовим є встановлення чи провадить позивач діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту. 
Разом з тим, мотивувальні частини оскаржуваних судових рішень не містять жодної оцінки наведених позивачем аргументів. Натомість, наявне лише посилання, що позивачем не спростовувались встановлені порушення, що, однак, не в повній мірі відповідає дійсності.
Позивач наголошував на тому, що товари, що перебували у використанні та були реалізовані через роздрібні комісійні торговельні підприємства не підлягають гарантійному ремонту, якщо гарантійний строк у такого товару закінчився. Стверджує, що він є реалізатором техніки, гарантійний строк якої закінчився або взагалі відсутній. Тому, така побутова техніка в розумінні чинного законодавства для застосування п. 12 ст. 3 Закону України №265/95-ВР не є технічно складними побутовими товарами, які підлягають гарантійному ремонту. На переконання позивача, у нього, в силу закону, відсутній обов`язок мати документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів.
Отже, судам необхідно встановити, чи відповідають вживані побутові прилади із закінченим строком гарантії терміну «технічно складні побутові товари, які підлягають гарантійному ремонту» і відповідно при здійсненні комісійної (чи іншої) торгівлі вживаною побутовою технікою наявний обов`язок у продавця вести товарний облік запасів, як це передбачено п. 12 ст. 3 Закону №265/95-ВР.
Вказані недоліки позбавляють суд касаційної інстанції можливості перевірити обґрунтованість висновку судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови в позові в цій частині.
Повертаючись до складу правопорушення, за яке до позивача застосовано штрафні санкції на підставі статті 20 Закону № 265/95-ВР, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях акцентують на тому, що саме ненадання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться в місці продажу (господарському об`єкті) є підставою для застосування штрафної санкції на підставі статті 20 Закону №265/95-ВР.
Однак, констатуючи неподання позивачем до перевірки документів, які підтверджують належний облік товарних запасів за місцем їх реалізації, як суд першої, так і суд апеляційної інстанції, не надали їм оцінку й не врахували специфіку господарської діяльності позивача, а саме здійснення комісійної торгівлі, у контексті вимог законодавства щодо ведення обліку товарних запасів за місцем продажу. Хоча саме аналіз особливостей здійснення відповідного виду діяльності був покладений в основу висновку про допущення позивачем порушення пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР.
Верховним Судом не переглядаються висновки судів попередніх інстанцій щодо податкового повідомлення-рішення №0032710705 від 19 лютого 2024 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 170,00 грн за порушення пункту 63.3 ст. 63 Податкового кодексу, оскільки жодних обґрунтувань та доводів касаційна скарга в цій частині не містить. В цій частині не здійснювалось касаційне оскарження.
Щодо доводів касаційної скарги про помилкове віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності, то колегія суддів зазначає наступне. 
Вирішуючи питання про відкриття провадження у адміністративній справі, суд першої інстанції, крім іншого, з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161 КАС України, чи подана вона особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; з`ясовує наявність чи відсутність підстав для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Відкриваючи провадження у справі суд, крім іншого, робить висновок за правилами якого провадження буде розглядатися відповідна адміністративна справа, призначає справу до розгляду, встановлює строк для подання відзиву на позовну заяву тощо.
Стаття 12 КАС України визначає форми адміністративного судочинства та встановлює, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Як слідує зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень №0032700705, №0032710705 від 19 лютого 2024 року, згідно яких сума застосованих штрафних санкцій до позивача становить 318 170,00 грн. На переконання позивача ця сума (318 170,00 грн) перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених ч. 4 ст. 12 КАС України. 
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з таким твердженням позивача з огляду на таке. 
Так, відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 12 КАС України (тут та далі в редакції станом на 25 червня 2024 року) виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Відкриття провадження в адміністративній справі відбулось 25 червня 2024 року. 
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2024 року - 3028,00 грн. 
Таким чином, на час відкриття провадження Хмельницьким окружним адміністративним судом (25 червня 2024 року) та обрання порядку позовного провадження (загальне або спрощене без виклику сторін), в якому розглядатиметься дана справа, прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 3028,00грн. 
Відтак, загальна сума грошових коштів, відповідно до якої адміністративний суд може розглядати справи за правилами спрощеного позовного провадження за участі фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців у 2024 році становить не більше 1 514 000,00 грн (3028х500). 
Як слідує зі змісту позовної заяви, сума застосованих штрафних санкцій до позивача становить 318 170,00 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дозволяє суду розглядати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження.
Доводи позивача, що положення п. 4 ч.4 ст.12 КАС України передбачали, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не заслуговують на увагу, оскільки зміни означеної норми відбулись лише 19 липня 2024 року, тобто після відкриття провадження у цій справі (25 червня 2024 року). 
Отже, посилання позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині відкриття провадження у цій справі і розгляду її в порядку спрощеного позовного провадження є неприйнятними.
Позивач обґрунтовував підстави для касаційного оскарження судових рішень відсутністю висновку Верховного Суду з питання застосування норм права у подібних правовідносинах, проте, ненадання оцінки доводам сторін, зокрема позивача, у питаннях, які скаржник ставить перед судом касаційної інстанції, позбавляє касаційний суд можливості здійснити касаційний перегляд справи із прийняттям остаточного судового рішення, яке б вирішило спір між сторонами, і реалізувати мету, з якою касаційне провадження було відкрито.
Згідно із частиною третьою статті 2 КАС України, одним із принципів адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі. Дотримання цього принципу вимагає від суду, який розглядає адміністративну справу, встановлення фактичних обставин справи, навіть якщо на них немає посилання сторін в їх доводах чи запереченнях, з витребуванням відповідних доказів в тому числі із власної ініціативи, що обумовлюється публічним характером спору в адміністративній справі.
За правилами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом
За змістом частини четвертої статті 9 КАС України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За приписами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Крім того, суд звертає увагу, що встановлення та надання судом належної оцінки всім підставам прийняття оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень є визначеною процесуальним законом гарантією справедливого судового розгляду.
Не встановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при розгляді справи.
Верховний Суд зазначає, що для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин у цій справі суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у даній справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Суд визнає, що судами попередніх інстанцій порушені норми процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин у справі, що мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд.
У цій справі порушення допущені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, а тому справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд -
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі №560/8768/24 скасувати.
Справу №560/8768/24 направити до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко І.А. Васильєва   Л.І. Бившева