ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10 E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 30 березня 2026 року 	Справа № 903/23/26	

Господарський суд Волинської області у складі судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши справу
за позовом: Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 
до відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_3 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_4 »
про витребування земельних ділянок

Представники сторін:
від позивача: не прибув;
від відповідача: ОСОБА_3 ;
від третьої особи: не прибув;
прокурор: ОСОБА_4 ;

Встановив: Заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 та просить витребувати у власність держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 з незаконного володіння ІНФОРМАЦІЯ_3 земельні ділянки з кадастровими номерами: 0720580409:03:001:0016, площею 78,0247 га; 0720580409:03:001:0017, площею 2,0520 га; 0720580409:03:001:0018, площею 24,6041 га; 0720580409:03:001:0019, площею 16,2480 га; 0720580409:03:001:0020, площею 10,0215 га; 0720580409:03:001:0021, площею 0,5138 га; 0720580409:03:001:0022, площею 0,2803 га; 0720580409:03:001:0023, площею 41,0630 га; 0720580409:03:001:0024, площею 48,3735 га; 0720580409:03:001:0025, площею 1,2357 га; 0720580409:03:001:0026, площею 28,2450 га; 0720580409:03:001:0027, площею 15,9631 га; 0720580409:03:001:0028, площею 37,3288 га; 0720580409:03:001:0029, площею 10,1654 га; 0720580409:03:001:0030, площею 2,5319 га; 0720580409:03:001:0031, площею 16,1088 га; 0720580409:03:001:0032, площею 102,7352 га; 0720580409:03:001:0033, площею 62,9912 га; 0720580409:03:001:0034, площею 5,1124 га; 0720580409:03:001:0035, площею 93,0567 га; 0720580409:03:001:0036, площею 6,9405 га; 0720580409:03:001:0037, площею 4,6392 га; 0720580409:03:001:0038, площею 5,9636 га; 0720580409:03:001:0039, площею 16,9851 га; 0720580409:03:001:0040, площею 3,2611 га; 0720580409:03:001:0041, площею 35,8380 га.
В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує на те, що спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення є і були державною власністю, а реєстрація ІНФОРМАЦІЯ_6 права комунальної власності на них є незаконною, оскільки проведена за відсутності згоди розпорядника зазначеною земельною ділянкою про її передачу в комунальну власність ІНФОРМАЦІЯ_7 , що є прямим порушенням чинного законодавства та встановленого порядку передачі земель із державної власності в комунальну. Зазначене свідчить про вибуття із державного лісового фонду земель, які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ухвалою суду від 14.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_4 », підготовче засідання призначено на 02.02.2026.
Ухвалою суду від 02.02.2026 запропоновано прокурору та позивачу подати відповідь на відзив та письмові пояснення на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, документи в їх обґрунтування, про що подати докази надіслання іншим учасникам по справі, підготовче засідання відкладено на 16.02.2026.
Ухвалою суду від 16.02.2026 відкладено підготовче засідання на 25.02.2026.
Ухвалою суду від 25.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 16.03.2026.
Ухвалою від 16.03.2026 відкладено судове засідання по суті на 30.03.2026.
Представники позивача, третьої особи не прибули у судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.
Представник позивача через відділ діловодства суду подав клопотання за вх.№01-87/1453/26 від 17.03.2026 у якому вказує, що Волинська облдержадміністрація позовні вимоги заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_8 , зазначені у позовній заяві, підтримує в повному обсязі з доводами викладеними у позовній заяві погоджується та просить позов задоволити, та здійснювати судове засідання без їх участі.
Прокурор у судовому засіданні позов підтримала, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному об`ємі.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у позові.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.
Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника позивача, третьої особи не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII “Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)”, який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18, уточнила висновки, викладені у постановах: ІНФОРМАЦІЯ_9 від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зокрема, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. 
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Листом обласної прокуратури від 24.09.2025 № 15-1211 вих-25 поінформовано облдержадміністрацію про виявленні порушення інтересів держави, зокрема про факт реєстрації ІНФОРМАЦІЯ_6 права комунальної власності на земельні ділянки, які держава передала в оренду ТзОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », та прийняття нею рішення від 23.06.2021 № 7/5 «Про внесення змін до договорів оренди землі ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що передувало вказаній реєстрації. Із відповіді на вказаний лист з`ясовано, що держава не передавала територіальній громаді спірні земельні ділянки на підставі відповідного розпорядження. 
Зі спливом двох місяців та відсутності факту самостійного звернення облдержадміністрації до суду, обласна прокуратура звернулась до позивача із запитом від 02.12.2025 № 15-1514вих-25 про надання інформації про те, чи будуть облдержадміністрацією вживатись заходи до повернення земельних ділянок. 
У листі ІНФОРМАЦІЯ_10 від 12.12.2025 № 1879/12/2-25 не зазначено про те, що орган державної влади самостійно звернувся чи буде звертатись до суду із позовом про витребування земельних ділянок. У цьому листі зазначено, що орган не заперечує щодо звернення прокуратурою до суду із позовом в інтересах облдержадміністрації. 
Між тим, ІНФОРМАЦІЯ_11 не здійснила захист інтересів держави, за наявності інформації про порушення прав держави, не інформувала про намір в подальшому здійснити такий захист самостійно, відтак прокурор набув право здійснити захист інтересів держави у зв`язку із бездіяльністю органу державної влади. 
Виконуючи вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», обласна прокуратура інформувала обласну державну адміністрації про намір звернутись з позовом в її інтересах (лист від 18.12.2025 № 15-1567вих-25). 
В подальшому, 05.01.2026 обласна прокуратура звернулась із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_12 . 
З огляду на викладене, прокурором дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (п.6.43) зазначено, що сам факт не звернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом , який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом , що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 
Разом з тим, обласна державна адміністрація не заперечила підстави представництва прокурором її інтересів до суду, не висловила наміру самостійно здійснити захист інтересів держави та представник позивача у судовому засіданні підтримує позицію прокуратури з підстав викладених у заяві за вх.№01-87/591/26 від 03.02.2026.
Великою ІНФОРМАЦІЯ_9 в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (п.6.43) викладено висновок у якому зазначено, що сам факт незвернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що прокуратурою дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України “Про прокуратуру” при поданні даного позову до суду.
Позов прокурора обґрунтовано тим, що згідно розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_13 від 20.01.2005 № 15 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду земельних ділянок» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 670,5065 га для ведення лісогосподарської діяльності на території Білинської сільської ради та надано ТзОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » в оренду терміном на 49 років земельні ділянки загальною площею 670,5065 га для ведення лісогосподарської діяльності на території Білинської сільської ради.
Зі змісту проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » для ведення лісового господарства на території Білинської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, зокрема з розділу 1 «Вихідна земельно-кадастрова інформація» вбачається, що земельні ділянки відводяться за рахунок земель державної власності. 
В подальшому у вищезазначене розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_13 внесено зміни щодо розміру орендної плати розпорядженням ІНФОРМАЦІЯ_13 від 12.04.2005 № 126 «Про внесення змін до розпорядження першого заступник голови райдержадміністрації від 20.01.2005 № 15 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду земельних ділянок»». 
На підставі вказаних розпоряджень ІНФОРМАЦІЯ_13 , 20.04.2005 між ІНФОРМАЦІЯ_14 та ТзОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » укладено договір оренди землі, який зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_15 філії ДП « ІНФОРМАЦІЯ_16 » 15.06.2005 за № 04050820003. (а.с. 18-20, том 1)
Згідно п. 2 даного договору в оренду передано земельну ділянку загальною площею 670,5065 га у тому числі 644. 1960 га земель вкрито лісовою рослинністю, 23.0493 га – земель не вкритих лісовою рослинністю; 3.2612 га інші лісові культури.
Пунктом 8 договору визначено, що договір укладено на 49 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. 
Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру, що отримана державним реєстратором при реєстрації земельних, вбачається, що відомості про земельні ділянки з кадастровими номерами: 0720580409:03:001:0016, площею 78,0247 га; 0720580409:03:001:0017, площею 2,0520 га; 0720580409:03:001:0018, площею 24,6041 га; 0720580409:03:001:0019, площею 16,2480 га; 0720580409:03:001:0020, площею 10,0215 га; 0720580409:03:001:0021, площею 0,5138 га; 0720580409:03:001:0022, площею 0,2803 га; 0720580409:03:001:0023, площею 41,0630 га; 0720580409:03:001:0024, площею 48,3735 га; 0720580409:03:001:0025, площею 1,2357 га; 0720580409:03:001:0026, площею 28,2450 га; 0720580409:03:001:0027, площею 15,9631 га; 0720580409:03:001:0028, площею 37,3288 га; 0720580409:03:001:0029, площею 10,1654 га; 0720580409:03:001:0030, площею 2,5319 га; 0720580409:03:001:0031, площею 16,1088 га; 0720580409:03:001:0032, площею 102,7352 га; 0720580409:03:001:0033, площею 62,9912 га; 0720580409:03:001:0034, площею 5,1124 га; 0720580409:03:001:0035, площею 93,0567 га; 0720580409:03:001:0036, площею 6,9405 га; 0720580409:03:001:0037, площею 4,6392 га; 0720580409:03:001:0038, площею 5,9636 га; 0720580409:03:001:0039, площею 16,9851 га; 0720580409:03:001:0040, площею 3,2611 га; 0720580409:03:001:0041, площею 35,8380 га внесено до Державного земельного кадастру у лютому-березні 2016 року. 
Згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_17 від 09.10.2025 № 10-3-0.2-4072/2-25 від 09.10.2025 слідує, що відомості про усі вищезазначені земельні ділянки перенесені до Державного земельного кадастру відповідно до пункту 4 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» згідно договору оренди землі, зареєстрованого у Державному реєстрі земель за №040508200003 від 15.06.2005. 
В подальшому, п. 1 рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.06.2021 №7/5 «Про внесення змін до договорів оренди землі ТзОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » у зв`язку з переходом права з державної до комунальної власності ІНФОРМАЦІЯ_3 на земельні ділянки, які перебувають в оренді ТзОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », надано згоду на внесення змін до договору оренди землі від 15.06.2005, предметом якого є оренда земельних ділянок комунальної власності лісогосподарського призначення площею 670,5065 га та внесено зміни до цього договору в частині заміни орендодавця ІНФОРМАЦІЯ_13 на ІНФОРМАЦІЯ_18 . В пункті 9 – замінено слова «в грошовій формі 10 грн. за 1 га за 1 рік» на 1 09,03 грн. за один гектар, за один рік, що становить 0,5% від нормативної грошової оцінки 1 га ріллі по Волинській області. (а.с. 66 зворотня сторона-68)
06.07.2021 між ІНФОРМАЦІЯ_6 та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 06.07.2021 в пункті 2 доповнили словами, «загальна площа земельних ділянок становить 670,2796 га, в тому числі земель лісогосподарського призначення: 0720580409:03:001:0016, площею 78,0247 га; 0720580409:03:001:0017, площею 2,0520 га; 0720580409:03:001:0018, площею 24,6041 га; 0720580409:03:001:0019, площею 16,2480 га; 0720580409:03:001:0020, площею 10,0215 га; 0720580409:03:001:0021, площею 0,5138 га; 0720580409:03:001:0022, площею 0,2803 га; 0720580409:03:001:0023, площею 41,0630 га; 0720580409:03:001:0024, площею 48,3735 га; 0720580409:03:001:0025, площею 1,2357 га; 0720580409:03:001:0026, площею 28,2450 га; 0720580409:03:001:0027, площею 15,9631 га; 0720580409:03:001:0028, площею 37,3288 га; 0720580409:03:001:0029, площею 10,1654 га; 0720580409:03:001:0030, площею 2,5319 га; 0720580409:03:001:0031, площею 16,1088 га; 0720580409:03:001:0032, площею 102,7352 га; 0720580409:03:001:0033, площею 62,9912 га; 0720580409:03:001:0034, площею 5,1124 га; 0720580409:03:001:0035, площею 93,0567 га; 0720580409:03:001:0036, площею 6,9405 га; 0720580409:03:001:0037, площею 4,6392 га; 0720580409:03:001:0038, площею 5,9636 га; 0720580409:03:001:0039, площею 16,9851 га; 0720580409:03:001:0040, площею 3,2611 га; 0720580409:03:001:0041, площею 35,8380 га». (а.с. 67 зворотня сторона -68, том 1)
На підставі вищезазначеного рішення, в подальшому до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.07.2021 внесено відомості про власника вищезазначених земельних ділянок - ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З відомостей з Державного земельного кадастру вбачається, що усі земельні ділянки лісогосподарського призначення, на які сільською радою зареєстровано право власності, розташовані за межами населених пунктів. (а.с. 152-223)
Отже, звертаючись до суду із позовом прокурор доводить, що спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення є і були державною власністю, а реєстрація ІНФОРМАЦІЯ_6 права комунальної власності на них є незаконною, оскільки проведена за відсутності згоди розпорядника зазначеною земельною ділянкою про її передачу в комунальну власність ІНФОРМАЦІЯ_7 , що є прямим порушенням чинного законодавства та встановленого порядку передачі земель із державної власності в комунальну. Зазначене свідчить про вибуття із державного лісового фонду земель, які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Відповідач не погоджуючись із доводами прокурора, що викладені у позовній заяві, подав відзив на позовну заяву у якому зазначає, що з інформаційних довідок з ЄДР речових прав на нерухоме майно вбачається, що реєстрація права власності на земельні ділянки за сільською радою відбулася 28.07.2021. 
Підставою для внесення записів про право власності ІНФОРМАЦІЯ_3 зазначено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» №1423-ІХ, який прийнято 28.24.2021, та набув чинності 27.05.2021.
Відповідач також доводить, що реєстрація права власності відбулася на підставі (в силу) закону, а тому окремий розпорядчий акт органу державної влади з метою передачі ділянок у комунальну власність територіальної громади не потребувався. 
Вказаним Законом №1423-ІХ доповнено розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України новим пунктом 24, положення якого передбачали перехід земельних ділянок державної власності, які знаходилися за межами населених пунктів, до комунальної власності. Зокрема, з дня набрання чинності пунктом 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (27.05.2021), землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: 
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, ІНФОРМАЦІЯ_19 , національних галузевих академій наук);
б) оборони; 
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; 
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; 
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Також звертає увагу суду на те, що станом на 23.06.2021 (на дату прийняття ІНФОРМАЦІЯ_6 рішення №7/5 «Про внесення змін до договорів оренди землі ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 ») станом на 28.07.2021 (дата державної реєстрації права власності на спірні ділянки за відповідачем) і до вказаних подій, спірні земельні ділянки не перебували у користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ та організацій на праві постійного користування. Тобто, віднесення спірних ділянок до державної власності після 27.05.2021 на підставі п.п. «а» п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України є безпідставним. Так само безпідставним є застосування п.п. «б», «г»-«е» п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, адже відсутні обставини передбачені цими положеннями. 
Окрему увагу суду звертає на п.п. «в» п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. За його умовами, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду лісогосподарського призначення.
Отже, якщо земельна ділянка лісогосподарського призначення перебувала у державній власності, але не була закріплена за державним підприємством на правах постійного користування та не використовується з метою збереження та використання земель природно-заповідного фонду, то вона автоматично перейшла у комунальну власність територіальної громади в силу Закону №1423-ІХ.
За таких умов державна реєстрація права власності ІНФОРМАЦІЯ_3 на спірні земельні ділянки відбулася у відповідності та з дотриманням вимог чинного законодавства. Підстав для витребування у відповідача таких ділянок об`єктивно не існує, а тому просить суд відмовити у позові .
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам судом встановлено, наступне.
Основними нормативними актами, які формують систему лісового законодавства, є Конституція України, Лісовий та Земельний кодекси України. 
Згідно зі статтею 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. 
Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи. 
Згідно з частинами другою та третьою статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. 
З 1994 по 2006 рік відповідно до ст. 6 Лісового кодексу України усі ліси в Україні були власністю держави. 
З 2006 року і по даний час відповідно до ч. 1 ст. 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. 
Згідно із ст. ст. 8, 9 Лісового кодексу України з 29.03.2006 і по даний час у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.
Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. 
У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку. 
Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. 
Згідно із ч. 2 ст. 3 Лісового кодексу України лісові відносини, що виникають при використанні землі, надр, вод, а також відносини щодо охорони, використання й відтворення рослинного та тваринного світу, не врегульовані цим Кодексом, регулюються відповідними законодавчими актами.
Питання приналежності до державної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення за межами населеного пункту чітко врегульовано нормами ст. 8 Лісового кодексу України, який є спеціальним нормативно – правовим актом та підлягає першочерговому застосуванню. 
Із прийняттям 28.06.1996 Конституції України визначено один із фундаментальних принципів конституційного ладу держави, а саме гарантування права власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України). 
Ці положення створили принципово нову основу як для галузевого (земельного та цивільного) законодавства, так і для господарської діяльності і фактично відображені у статті 1 ЗК України та статті 373 ЦК України. 
Історико-правовий аналіз чинного законодавства свідчить, що до державної власності в Україні відповідно до статті 31 Закону України від 07.02.1991 № 697-XII "Про власність" (діяв до 20.06.2007) належала загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). 
При цьому суб`єктами права комунальної власності відповідно до частини 2 статті 32 цього Закону були визначені адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських рад народних депутатів. 
Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. 
За змістом частини 2 статті 60 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції, чинній на 21.05.1997) підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. 
У пункті 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.
Земельний кодекс України в редакції станом на 20.01.2005 (дата прийняття розпорядження про передачу земельних ділянок в оренду) передбачав, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (ст. 83 Земельного кодексу України). 
Статтею 84 Земельного кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Статтею 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 № 1457-IV передбачено, що при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності, зокрема землі лісового фонду за межами населених пунктів. 
Станом на дату прийняття вказаного розпорядження про передачу земельних ділянок в оренду ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » вказані ділянки належали до земель державної власності, оскільки розташовувались за межами населених пунктів, та будь-які об`єкти комунальної власності на вказаних земельних ділянках були відсутні. 
З урахуванням п. 12 Перехідних положень та ст. 122 Земельного кодексу України розпорядження земельними ділянками за межами населених пунктів для ведення лісового господарства здійснювали районні державні адміністрації. 
В подальшому 01.01.2013 набув чинності Закон України № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».
Так, відповідно до пунктів 3, 4 та 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону № 5245-VI з набранням чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. 
З дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: 
а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;
б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. 
При цьому, у державній власності залишаються: 
а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, ІНФОРМАЦІЯ_19 , державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; 
б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 
в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 
г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок . приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу.
Після набрання чинності Законом України № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» землі лісогосподарського призначення за межами населених пунктів, що перебували у користуванні державних та приватних підприємств, продовжувались залишатись у державній власності, а землі, користувачами яких були комунальні підприємства – у комунальній.
За змістом пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.
Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, Земельного кодексу України і пункту 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI, держава є власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка розташована за межами населених пунктів, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права державної власності на неї. 
Цьому висновку відповідає також положення пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI: "державна реєстрація речових прав на земельні ділянки … здійснюється в порядку, встановленому законом", що з урахуванням змісту пункту 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається державною власністю в силу закону.
Аналогічний висновок щодо розмежування земель та реєстрації прав на них, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_20 від 05.08.2022 у справі № 922/2060/22. 
Судом встановлено, що реєстрація права комунальної власності за ІНФОРМАЦІЯ_6 здійснено 28.07.2021, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
При цьому, 27.05.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», згідно якого внесено низку змін до Земельного кодексу України. 
Так, розділ Х Перехідних положень ЗК України доповнено пунктом 24, яким визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема, лісогосподарського призначення. 
З урахуванням викладеного, на момент реєстрації прав ІНФОРМАЦІЯ_6 на земельні ділянки лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів, діяла і діє на даний час норма, відповідно до якої землі лісогосподарського призначення були і залишаються у державній власності. 
Отже, спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення є і були державною власністю, а реєстрація ІНФОРМАЦІЯ_6 права комунальної власності на них є незаконною, оскільки проведена за відсутності згоди розпорядника зазначеною земельною ділянкою про її передачу в комунальну власність ІНФОРМАЦІЯ_7 , що є прямим порушенням чинного законодавства та встановленого порядку передачі земель із державної власності в комунальну. 
Судом встановлено, що зазначене свідчить про вибуття із державного лісового фонду земель, які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. 
Згідно ст. 117 Земельного кодексу України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. 
У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. 
На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. 
Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї. 
Згідно з інформації ІНФОРМАЦІЯ_17 від 09.10.2025 за №10-3-0,2-4072/2-25 (а.с. 18) вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_21 не передавались у комунальну власність ІНФОРМАЦІЯ_7 земельні ділянки з кадастровими номерами: 0720580409:03:001:0016, 0720580409:03:001:0017, 0720580409:03:001:0018, 0720580409:03:001:0019, 0720580409:03:001:0020, 0720580409:03:001:0021, 0720580409:03:001:0022, 0720580409:03:001:0023, 0720580409:03:001:0024, 0720580409:03:001:0025, 0720580409:03:001:0026, 0720580409:03:001:0027, 0720580409:03:001:0028, 0720580409:03:001:0029, 0720580409:03:001:0030, 0720580409:03:001:0031, 0720580409:03:001:0032, 0720580409:03:001:0033, 0720580409:03:001:0034, 0720580409:03:001:0035, 0720580409:03:001:0036, 0720580409:03:001:0037, 0720580409:03:001:0038, 0720580409:03:001:0039, 0720580409:03:001:0040, 0720580409:03:001:0041. 
Отже, рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.06.2021 №7/5 «Про внесення змін до договорів оренди землі ТзОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » щодо розпорядження спірними земельними ділянками прийнято в порушення ст. 122 Земельного кодексу України та п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. 
Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не е ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
Дані висновки сформульовані, зокрема, у постановах ІНФОРМАЦІЯ_9 від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.
Щодо вимоги про витребування земельної ділянки, суд виходив із такого. 
У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови ІНФОРМАЦІЯ_9 від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90). 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Відповідно до усталеної практики ІНФОРМАЦІЯ_9 володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). 
Дані висновки викладені у постанові ІНФОРМАЦІЯ_9 від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_22 від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц). 
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи 
Дана правова позиція викладене у постанові ІНФОРМАЦІЯ_9 від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). 
Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)). 
З врахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). 
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. 
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. 
З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. 
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. 
Права володіння, користування та розпорядження майном належить власнику майна (ч.1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. 
Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. 
Отже судом встановлено, що незаконне рішення органу місцевого самоврядування від 23.06.2021 №7/5, а також державна реєстрація земельних ділянок на праві комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття ІНФОРМАЦІЯ_6 права власності на спірні земельні ділянки. 
Водночас, їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту. 
Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах ІНФОРМАЦІЯ_9 від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12 135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12 158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14 125цс20, пункти 63, 74) та інших. 
Отже, належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. (стаття 387 ЦК України).
Дана правова позиція викладена у постанові ІНФОРМАЦІЯ_9 від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. 
Отже, вимога про витребування на користь держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 з незаконного володіння ІНФОРМАЦІЯ_3 земельних ділянок з кадастровими номерами: 0720580409:03:001:0016, 0720580409:03:001:0017, 0720580409:03:001:0018, 0720580409:03:001:0019, 0720580409:03:001:0020, 0720580409:03:001:0021, 0720580409:03:001:0022, 0720580409:03:001:0023, 0720580409:03:001:0024, 0720580409:03:001:0025, 0720580409:03:001:0026, 0720580409:03:001:0027, 0720580409:03:001:0028, 0720580409:03:001:0029, 0720580409:03:001:0030, 0720580409:03:001:0031, 0720580409:03:001:0032, 0720580409:03:001:0033, 0720580409:03:001:0034, 0720580409:03:001:0035, 0720580409:03:001:0036, 0720580409:03:001:0037, 0720580409:03:001:0038, 0720580409:03:001:0039, 0720580409:03:001:0040, 0720580409:03:001:0041, підставна та підлягає до задоволення.
З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення у повному обсязі.
Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору – задоволення позовних вимог з наведених вище підстав, впливу не мають. 
Згідно із частинами 2, 3 ст. 13, частиною 1 ст. 74 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати в сумі 52 894,92 грн. покладаються на відповідача.
Водночас, відповідно до приписів ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 16.11.2022 у справі № 916/228/22.
Оскільки позов був поданий через підсистему Електронний суд, тому Волинська обласна прокуратура повинна була сплатити 52 894,92 грн., але сплатила 66 118,65 грн., що підтверджується платіжною інструкцією за №3230 від 18.12.2025 .
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Отже, суд дійшов висновку, що заява Волинської обласної прокуратури про повернення судового збору за вх.№01-87/1375/26 від 13.03.2026 підставна та підлягає до задоволення, а відтак надмірно сплачений судовий збір у розмірі 13 223,73 грн. підлягає поверненню з Державного бюджету України.
Керуючись ст.ст. 129, 202, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, 
в и р і ш и в :
1.Позов задоволити.
2.Витребувати у власність держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) з незаконного володіння ІНФОРМАЦІЯ_3 (44720, Волинська обл., володимирський р-н., с. Овадне код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) земельні ділянки з кадастровими номерами: 0720580409:03:001:0016, площею 78,0247 га; 0720580409:03:001:0017, площею 2,0520 га; 0720580409:03:001:0018, площею 24,6041 га; 0720580409:03:001:0019, площею 16,2480 га; 0720580409:03:001:0020, площею 10,0215 га; 0720580409:03:001:0021, площею 0,5138 га; 0720580409:03:001:0022, площею 0,2803 га; 0720580409:03:001:0023, площею 41,0630 га; 0720580409:03:001:0024, площею 48,3735 га; 0720580409:03:001:0025, площею 1,2357 га; 0720580409:03:001:0026, площею 28,2450 га; 0720580409:03:001:0027, площею 15,9631 га; 0720580409:03:001:0028, площею 37,3288 га; 0720580409:03:001:0029, площею 10,1654 га; 0720580409:03:001:0030, площею 2,5319 га; 0720580409:03:001:0031, площею 16,1088 га; 0720580409:03:001:0032, площею 102,7352 га; 0720580409:03:001:0033, площею 62,9912 га; 0720580409:03:001:0034, площею 5,1124 га; 0720580409:03:001:0035, площею 93,0567 га; 0720580409:03:001:0036, площею 6,9405 га; 0720580409:03:001:0037, площею 4,6392 га; 0720580409:03:001:0038, площею 5,9636 га; 0720580409:03:001:0039, площею 16,9851 га; 0720580409:03:001:0040, площею 3,2611 га; 0720580409:03:001:0041, площею 35,8380 га.
3.  Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 (44720, Волинська обл., володимирський р-н., с. Овадне код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) 52 894,92 грн. - витрат по сплаті судового збору.
4. Повернути ІНФОРМАЦІЯ_23 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) з державного бюджету судовий збір в сумі 13 223,73 грн., що плачений згідно платіжної інструкції №3230 від 18.12.2025 на суму 66 118,65 грн. 

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до ІНФОРМАЦІЯ_24 протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення. 
Повний текст рішення складено 03.04.2026.

Суддя ОСОБА_1