ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року	справа № 380/1486/26	

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – відповідач, ГУ ПФУ у Львівській області), у якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням базового розміру пенсії у сумі 36502,83 грн станом на 01.02.2023;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівські області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням базового розміру пенсії у сумі 36502,83 грн з 01.02.2023 без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням проведених індексацій з 01.03.2024 та з 01.03.2025, а також без застосування коефіцієнтів до частини пенсії, яка перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХП «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначає, що після здійснення перерахунку пенсії на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 у справі №380/26056/24 відповідач змінив основний (39502,83 грн) та базовий (36502,83 грн) розмір пенсії, обмеживши його максимальним розміром та не врахував індексації пенсії за 2024 та 2025 роки. Крім того, просить здійснити виплату без застосування коефіцієнтів до частини пенсії, яка перевищує 10 прожиткових мінімумів. Вважає, що дії відповідача щодо обмеження максимальним розміром пенсії є протиправними та такими, що порушують його право на належний соціальний захист, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 02.02.2026 позовну заяву залишено без руху.
05.02.2026 позивач подав заяву про усунення недоліків.
Ухвалою судді від 06.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
02.03.2026 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 у справі 380/20661/24 здійснено перерахунок пенсії з 01.06.2025 з урахуванням довідки Львівського державного університету безпеки життєдіяльності від 15.02.2024 №140. Зазначає, що з 01.06.2025 розмір пенсії до виплати з урахуванням цього рішення суду та постанови №1 становив 23829,71 грн. Стверджує, що 09.12.2025 ГУ ПФУ у Львівській області проведено перерахунок пенсії на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 у справі №380/26056/24 з врахуванням довідки Львівського державного університету безпеки життєдіяльності від 19.11.2024 №306. Розмір пенсійної виплати на дату перерахунку (01.02.2023) обраховано в розмірі 24049,41 грн, на час здійснення перерахунку 23829,71 грн та з 01.01.2026 становить 25950,00 грн. Крім того вказує, що з 01.01.2026 постанова № втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778. Зважаючи на це, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
06.03.2026 позивач подав відповідь на відзив, у якій наголосив, що згідно розрахунків у додатках 1 і 2 відзиву у графах «Фактично виплачено» суми виплат відрізняються у двох документах і не відповідають фактичним виплатам, які він отримував. Адже термін «Фактично виплачено» може мати тільки однозначне трактування в офіційних документах, які підписані посадовими особами і скріплені гербовими печатками. У Додатку 2 (стор. 2-4) до відповіді на відзив долучено копії квитанцій, згідно яких в періоди з лютого 2023 року до лютого 2024 року включно позивач отримував 19390,23 грн, з березня до вересня 2024 року - 20890,26 грн., а з жовтня 2024 року до травня 2025 року - 23610 грн, а не ті суми, які вказані в наведених розрахунках як фактично виплачені.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .
З Єдиного державного реєстру судових рішень суд установив, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 у справі №380/20661/24 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023, виходячи із розміру грошового забезпечення, зазначеного в довідці Львівського державного університету безпеки життєдіяльності про розмір грошового забезпечення від 15.02.2024 № 40, без обмеження максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум.
Як вбачається з наявного у матеріалах справи перерахунку пенсії від 27.05.2025, ГУ ПФУ у Львівській області на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 у справі №380/20661/24 провело перерахунок пенсії з 01.02.2023 на підставі довідки Львівського державного університету безпеки життєдіяльності про розмір грошового забезпечення від 15.02.2024 № 40.
Відповідно до цього перерахунку пенсії підсумок пенсії (з надбавками) складав 27049,41 грн, з урахуванням максимального розміру пенсії - 24049,41 грн, з урахуванням пониження суми - 24049,41 згідно ПКМУ №1 - 23829,71 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 у справі №380/26056/24 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.02.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Львівського державного університету безпеки життєдіяльності № 306 від 19.11.2024 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023.
Виконуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 у справі №380/26056/24, відповідач здійснив перерахунок пенсії на підставі довідки від № 306 від 19.11.2024. Ця обставина підтверджується перерахунком пенсії від 09.12.2025, за змістом якого підсумок пенсії (з надбавками) становить 39502,83 грн, з урахуванням максимального розміру пенсії - 24049,41 грн, із застосуванням пониження суми 24049,41 згідно ПКМУ №1 від 03.01.2025 - 23829,71 грн.
02.12.2025 позивач звернувся із заявою до відповідача щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії відповідно до довідки № 306 від 19.11.2024 без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням проведених індексацій з 01.03.2024 та з 01.03.2025, а також без застосування коефіцієнтів до частини пенсії, яка перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, з урахуванням раніше виплачених сум.
Листом від 12.12.2025 №31280-33953/Р-03/8-1300/25 відповідач повідомив, що після перерахунку пенсії на виконання судового рішення, розмір її виплати з 01.01.2026 становитиме 23820,71 грн.
У відповідь на інформаційний запит від 21.01.2026, відповідач листом від 27.01.2026 №1300-0506-8/11728 повідомив, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 у справі №380/26056/24 жодних зобов`язань щодо перерахунку пенсії без обмеження максимальним розміром не покладено.
Вважаючи дії відповідача протиправними, тобто такими, що порушують його на належне пенсійне забезпечення, позивач пред`явив цей позов.
Спірні правовідносини між сторонами справи виникли щодо обмеження пенсійної виплати максимальним розміром.
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми законодавства України та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти виснувати, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Тобто суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є Закон України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон №2262-ХІІ). Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Стосовно правомірності обмеження пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-ХІІ, максимальним розміром суд зазначає таке.
Обмеження граничного розміру пенсії військовослужбовцям введено в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (далі – Закон №3668-VI).
За змістом положень ст. 2 Закону №3668-VI (в редакції, яка діяла на момент прийняття Закону) максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Водночас пп. 8 п. 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-VI внесено зміни у ч. 5 ст. 43 Закону №2262-ХІІ, а саме встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Отже, положення ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII дублюють зміст ч. 1 ст. 2 Закону №3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон №2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-XII), тобто є однопредметними та однаковими за змістом.
Частину 7 ст. 43 Закону №2262-XII Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII (чинним з 01.01.2016 по 20.12.2016) доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн». Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві положення» визначено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.
Законом України від 12.04.2016 №1080-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту резервістів, які постраждали внаслідок участі в антитерористичній операції, та членів їх сімей» ст. 43 Закону №2262-ХІІ після частини третьої доповнено двома новими частинами, внаслідок чого відбулась зміна порядкового номеру частин статті, що регламентувала обчислення пенсій особам із числа військовослужбовців – п`ята частина стала сьомою. 
Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2017, у ч. 7 ст. 43 слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 у справі №1-38/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону №2262-ХІІ зі змінами, а саме: ч. 7 ст. 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно з п. 2 резолютивної частини вказаного рішення положення ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.
Ухвалюючи рішення та визнаючи такими, що не відповідає ст. 17 Конституції України, положення ч. 7 ст. 43 Закону №2262-ХІІ, Конституційний Суд України виходив із того, що норми-принципи ч. 5 ст. 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України зазначив, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених ч. 5 ст. 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
За змістом п. 3, 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів. Це виключає можливість органу державної влади, у тому числі парламенту, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб відтворювати положення правових актів, визнаних Конституційним Судом України неконституційними, крім випадків, коли положення Конституції України, через невідповідність яким певний акт (його окремі положення) було визнано неконституційним, у подальшому змінені в порядку, передбаченому розділом XIII Основного Закону України.
Конституційний Суд України у п. 7 рішення №4-рп/2016 від 08.06.2016 сформував позицію, згідно з якою закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічної редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
З огляду на те, що положення ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII втратило чинність з 20.12.2016, тому внесені Законом №1774-VIII до ч. 7 зазначеної статті зміни є нереалізованими, оскільки така норма в нормативно-правовому акті відсутня. Крім цього, зазначені зміни по своїй суті є повторним запровадженням правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, а тому ці зміни не створюють правових підстав для обмеження пенсії максимальним розміром.
Системний аналіз законодавчих приписів з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 дає підстави для висновку, що з 20.12.2016 ч. 7 ст. 43 Закону №2262-ХІІ, яка передбачала положення про обмеження максимального розміру пенсії військовослужбовців десятьма прожитковими мінімумами для непрацездатної особи, втратила чинність та не підлягає застосуванню у спірних відносинах. Внесені Законом від 06.12.2016 №1774-VIII зміни до ч. 7 ст. 43 Закону №2262-ХІІ (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії) самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Такий правовий висновок релевантний правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №522/16882/17, від 31.01.2019 у справі №638/6363/17, від 12.03.2019 у справі №522/3049/17, від 09.11.2020 у справі №813/678/18.
У контексті викладеного суд уважає безпідставним судження відповідача про те, що рішення від 20.12.2016 №7-рп/2016 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки оспорюванні положення Закону №2262-ХІІ Конституційний Суд України обмежив конкретним часовим періодом (з 01.01.2016 по 31.12.2016).
Отже, у правовідносинах, які склалися між сторонами спору, застосуванню підлягають норми Закону №2262-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016.
Стосовно положень ст. 2 Закону №3668-VI, які після скасування ст. 43 Закону №2262-XII не зазнали змін та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців, суд акцентує на тому, що рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 12.10.2022 №7-р(ІІ)/2022 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи ст. 2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон №2262-XII, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року. 
Тобто норма ст. 2 Закону №3668-VI в частині поширення її дії на Закон №2262-ХІІ, втратила чинність з 12.04.2023 (через 6 місяців з дня ухвалення зазначеного рішення Конституційного суду України).
Отож, на сьогодні відсутнє нормативне регулювання відносин стосовно обмеження розміру пенсії особам, яким вона призначена відповідно до положень Закону №2262-XII. Тому виплата пенсії військовослужбовцям повинна здійснюватися без обмеження максимальним розміром.
З наявного у матеріалах справи перерахунку пенсії позивача від 09.12.2025, проведеного на виконання судового рішення у справі №380/26056/24, суд установив, що відповідач здійснив перерахунок пенсії з 01.02.2023, за змістом якого підсумок пенсії (з надбавками) становить 39502,83 грн, проте до пенсійної виплати застосовано обмеження максимальним розміром. 
З огляду на наведене вище суд доходить висновку, що поведінка відповідача щодо обмеження пенсійного забезпечення позивача максимальним розміром порушує його право на належне пенсійне забезпечення та нівелює таку конституційну гарантію як право на соціальний захист, передбачене ст. 46 Конституції України.
Аналогічна правова позиція неодноразово підтримана Верховним Судом, зокрема, але не виключно, у постановах від 16.12.2021 у справі №400/2085/19, від 30.08.2022 у справі №440/994/20 та від 18.07.2024 у справі №300/2531/21, які суд враховує в силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Суд звертає увагу, що право на соціальний захист є комплексним гарантованим Конституцією України невідчужуваним основоположним правом, яке, за загальним правилом, має абсолютний характер (не залежить від внесення змін до законів або фінансових можливостей держави) та за жодних умов не може бути скасоване, а його обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, сформованою Верховним Судом у постанові від 16.03.2021 у справі №640/9677/20.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінюючи дії відповідача щодо обмеження пенсійної виплати позивача максимальним розміром під час проведення перерахунку пенсії з 01.02.2023 (на виконання судового рішення), суд виснував, що вони не відповідають критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, та порушують право позивача на належне пенсійне забезпечення. За цих обставин такі дії суд визнає протиправними, а позовні вимоги в цій частині – такими, що підлягають задоволенню.
Частиною 2 ст. 9 КАС України регламентовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
За змістом п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
З метою забезпечення ефективного поновлення порушеного права позивача, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд уважає за необхідне задовольнити похідну позовну вимогу шляхом зобов`язання відповідача здійснити з 01.02.2023 перерахунок та виплату пенсії позивача без обмеження її максимальним розміром та з урахуванням раніше виплачених сум.
Стосовно вимоги у частині здійснення перерахунку та виплати пенсії з урахування проведених індексацій з 01.03.2024 та з 01.03.2025, а також без застосування коефіцієнтів до частини пенсії, яка перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, суд зазначає, що такі не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Позивач просить здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.02.2023. Постанова Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», якою встановлювалося проведення виплати пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, підлягала застосуванню з 01.01.2025. Крім того, право на індексацію пенсії згідно з постановами Кабінету Міністрів України №185, №209 виникло з 01.03.2024, 01.03.2025 відповідно. Тобто вимоги щодо врахування індексацій та незастосування пониження сум згідно з постановою №1 не охоплюються спірним періодом.
Стосовно строку звернення до суду суд зазначає, що такий не пропущено, оскільки про порушення свого права позивач дізнався в грудні 2025 року після здійснення перерахунку пенсії на виконання судового рішення.
За правилами ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність його діянь (дій чи бездіяльності).
Відповідач як суб`єкт владних повноважень жодними належними та допустимими доказами не довів правомірність своєї поведінки, пов`язаної з обмеженням пенсійної виплати максимальним розміром. Доводи відповідача спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, правовими позиціями Верховного Суду та рішеннями Конституційного суду України. Тому такі міркування суд не враховує. 
Відповідно до приписів ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явлення цього адміністративного позову, доказів понесення інших судових витрат він до суду не подав, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження з 01.02.2023 пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.02.2023 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимальним розміром та з урахуванням виплачених сум.
4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016; ЄДРПОУ 13814885).

Суддя	Андрусів Уляна Богданівна