Справа № 175/18785/25
Провадження № 1-кп/175/1980/25
В И Р О К 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 лютого 2026 року      селище Слобожанське Дніпровського
району Дніпропетровської області

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 
за участі:
прокурора ОСОБА_3 (дистанційно), 
обвинуваченого ОСОБА_4 (дистанційно),
захисника ОСОБА_5 (дистанційно),
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження №62025050010035257 від 24.09.2025 року за обвинувальним актом щодо: 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Костянтинівка, Арбузинського району, Миколаївської області, громадянин України, з вищою освітою, одружений, який не має на утриманні малолітніх дітей, військовослужбовець за призовом під час мобілізацією на особливий період проходить військову службу на посаді номер обслуги 1 мінометного розрахунку 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше несудимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», в останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28 жовтня 2024 року № 740/2024, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 29 жовтня 2024 року № 4024-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб та у подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався на відповідний період та діяв станом на момент вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до витягу з наказу начальника військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2025 № 118 старшого солдата ОСОБА_4 , який призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 та зараховано до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
Відповідно до витягу з наказу начальника військової частини НОМЕР_1 , №118 від 24.04.2025 старшого солдата ОСОБА_4 призначено на посаду номера обслуги 1 мінометного розрахунку 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї мотопіхотного батальйону, військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу начальника військової частини НОМЕР_1 , №118 від 24.04.2025 капітана ОСОБА_6 призначено на посаду командира 2 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом – Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Водночас, ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ст. 28 Статуту, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. 
Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником. 
Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звання майор належить до старшого офіцерського складу, звання молодший сержант належить до молодшого сержантського і старшинського складу.
Статтею 32 Статуту також передбачено, що військовослужбовці старшого офіцерського складу є начальниками для військовослужбовців для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу.
Також, відповідно до статті 101 Статуту командир батальйону в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність батальйону, успішне виконання батальйоном бойових завдань, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за внутрішній порядок, за стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального та інших матеріальних засобів батальйону і законність їх витрачання, за організацію і стан пожежної безпеки батальйону.
Командир батальйону підпорядковується командирові бригади і є прямим начальником усього особового складу батальйону.
Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звання солдат належить до рядового складу, звання підполковник належить до старшого офіцерського складу.
Статтею 32 Статуту також передбачено, що майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу є начальниками для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу;
Поряд із цим, статтею 35 Статуту, серед іншого, передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
Згідно ст. 36 Статуту, командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.
Стаття 37 Статуту визначає, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.
Крім того, Статутом визначений зміст військової присяги, згідно якого кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.
Згідно ст.ст. 6, 11, 16, 127, 128 Статуту, ст.ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України також передбачено, що кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.
Більше того, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено право командира – віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого – їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
Під наказом у ст. 401 КК України розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. В контексті ст. 402 КК України під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо.
Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу – це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку. 
Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.
В свою чергу, старший солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення в умовах воєнного стану, військовий злочин за наступних обставин.
Так, у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 виконує завдання за призначенням на території Донецької області.
Так, солдат ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, номера обслуги 1 мінометного розрахунку 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї мотопіхотного батальйону, військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, 24.09.2025. о 12 год. 48 хв., в умовах воєнного стану, перебуваючи у м. Краматорськ, Краматорського району, Донецької області на території приватного домоволодіння, відкрито відмовився виконати бойове розпорядження, Т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_7 від 22.09.2025 №БР-5328дск, яке було доведено командиром 2 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_6 , згідно якого, старшому солдата ОСОБА_4 , наказано до 16 год. 00 хв., 24.09.2025 посилити розрахунок 82 мм міномета на ВП «ОСА» в район виконання бойових (спеціальних) завдань– чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько-окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України – непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.
29 січня 2026 року між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_4 , на підставі ст.ст. 468-470, 472 КПК України, у присутності захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_5 , діючи добровільно, без застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок, укладено угоду про визнання винуватості.
Обвинувачений ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, вчиненого ним за викладених вище обставин у повному обсязі повідомленої йому підозри та висунутого обвинувачення. 
Сторони вважають за можливе з урахуванням всіх обставин справи на підставі ст. 58, 69 КК України замінити основне покарання, що призначене ОСОБА_8 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки на тримання у дисциплінарному батальйоні строком на 2 (два) роки, з відрахуванням в дохід держави із суми грошового забезпечення засудженого двадцять відсотків.
Крім того, угодою встановлені наслідки її укладання і затвердження, відповідно до вимог ст.473 КПК України та наслідки її невиконання.
В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив затвердити цю угоду.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив добровільність укладення угоди про визнання винуватості між ним та прокурором, визнав свою винуватість в інкримінованому йому діянні, просив її затвердити і призначити узгоджену міру покарання. Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості йому зрозумілі.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 , у підготовчому судовому засіданні підтримала думку підзахисного та просила затвердити угоду про визнання винуватості. 
Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному проваджені може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.
Злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином. 
Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. 
У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 просить угоду про визнання винуватості, укладену між ним та прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України, в обсязі обвинувачення, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання. 
Суд, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди між сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій, або будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Крім того судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам КПК та КК України, і тому вона може бути затверджена судом. На умовах цієї угоди може бути ухвалений вирок, оскільки правова кваліфікація кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим є правильною за ч. 4 ст. 402 КК України.
Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України. Підстави для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ч. 7 ст. 474 КПК України, відсутні.
Судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє його права, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, визначені положеннями ст.ст. 473, 474 КПК України.
Суд також переконаний в тому, що угоду сторонами підписано добровільно, свідомо, без впливу будь-яких сторонніх обставин чи факторів. Умови укладеної угоди також не суперечать інтересам суспільства, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін чи інших осіб. З угоди також не вбачається обставин, які б свідчили про очевидну неможливість виконання обвинуваченим узятих на себе за угодою зобов`язань.
Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 402 КК України, а саме як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану. 
Також суд враховує обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. 
Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Умови угоди про визнання винуватості не суперечать вимогам кримінального процесуального закону, міра покарання, узгоджена обвинуваченим у присутності його захисника та прокурором, визначена за наявності до того законних підстав, а тому не суперечить інтересам суспільства.
Метою призначення покарання, виходячи із положень ч. 2 ст. 50 КК України є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 15 від 28.12.96 «Про практику призначення військовослужбовцям покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні» зазначав, що покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні застосовується, у випадках коли засуджених можна залишити на військовій службі й виправити в умовах дисциплінарної частини. Цей вид покарання може бути застосований і до військовослужбовців, які вчинили злочини середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі, за умови, що суд, враховуючи особу винного й обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, дійде висновку про можливість призначення такого покарання.
Враховуючи викладене, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який одружений, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується задовільно, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає за можливе замінити покарання у виді позбавлення волі на службове обмеження для військовослужбовців.
Такий вид покарання, на переконання суду, не суперечить інтересам суспільства, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення нових злочинів.
Суд зазначає, що узгоджені сторонами вид і міра покарання відповідають ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого, відповідають загальним засадам призначення покарання. 
Відповідно до ч.1 ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання. 
Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.
До обвинуваченого ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Дніпра від 26.09.2025 року застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який було продовжено ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області, з визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.12.2025 застава визначена у розмірі 60 560 гривень, яка була внесена заставодавцем, що стало підставою звільнення обвинуваченого з-під варти 02.01.2026 року.
На підставі п.п. в) п. 1) ч. 1, ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення 24.09.2025 року (з моменту фактичного затримання) по 01.01.2026 повинен бути зарахований обвинуваченому ОСОБА_4 у строк покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком з відрахуванням в дохід держави суми грошового забезпечення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за три дні службового обмеження для військовослужбовців.
Застосований стосовно обвинуваченого запобіжний захід у виді застави суд вважає необхідним скасувати після набрання вироком законної сили, і застава, відповідно до ч.11 ст.182 КПК України підлягає поверненню заставодавцю.
Процесуальні витрати, речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов не заявлявся.
Керуючись ч.2 ст.373, ст.ст.374, 474, 475 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 29.01.2026 року між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , у присутності захисника – адвоката ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №62025050010035257 від 24.09.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України. 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 58 КК України замінити основне покарання, що призначене ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки на службове обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням 20 (двадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення в дохід держави.
Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.
На підставі п.п. в) п. 1) ч. 1, ч. 5 ст. 72 КК України, у строк остаточно призначеного покарання ОСОБА_4 зарахувати попереднє ув`язнення з 24.09.2025 року (з моменту фактичного затримання) по 01.01.2026, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за три дні службового обмеження для військовослужбовців. 
До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_4 раніше обраний запобіжний захід у виді застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560,00 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, які після набрання вироком законної сили повернути заставодавцю ОСОБА_9 .
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч. 4, ч. 6, ч. 7 ст. 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Дніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст вироку складено 17 лютого 2026 року. У відповідності до положень ч.15 ст.615 КПК України в судовому засіданні проголошено резолютивну частину вироку.

Суддя           ОСОБА_1