Справа №752/9846/25
Провадження № 2/752/4879/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

24.02.2026 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого судді - Чекулаєва С.О.,
за участі секретаря - Ільніцької І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно

за участю представників:
позивача - адвоката Мельник Ольги Олегівни (ордер серія АА №1615782 від 10.09.2025);
відповідача - адвоката Сюйви Ігоря Васильовича (ордер серія АІ №1996033 від 09.09.2025)

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом також - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом також - відповідач) в якому просила суд:
-встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, прийняла спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_1 прийняла спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_3 ;
-визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на (одну другу) житлового будинку А, сарай В, вбиральня Г, споруди №1-3 (огорожа, ворота, хвіртка), що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивача 
Вимоги позивача обґрунтовуються тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , який був власником житлового будинку у АДРЕСА_1 .
Після його смерті, належне померлому майно, в тому числі і вказаний житловий будинок успалкувала його дружина ОСОБА_3 в порядку передбаченому статтею 549 Цивільного кодексу Української РСР шляхом фактичного вступлення в управління та володіння спадковим майном.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 і після її смерті відкрилася спадщина, яка складалась з рухомого та нерухомого майна, яке фактично, протягом шести місяців прийняла її онука ОСОБА_1 та онук ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що вона користується та розпоряджається житловим будинком у АДРЕСА_1 , що відповідно до чинного на час відкриття спадщини законодавства свідчить про прийняття нею спадщини, що залишилася після смерті її баби ОСОБА_3 .
Оскільки державним нотаріусом Дев`ятої Київської нотаріальної контори Русіною Н.О. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на спадщину в зв`язку із пропуском встановленого законом шестимісячного строку позивач звернулася із позовом до суду.
Позивач вказує, що належним відповідачем у справі є її брат ОСОБА_2 , оскільки він також є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 .

Стислий виклад позиції відповідача 
Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову та пояснив, що ОСОБА_2 також є спадкоємцем ОСОБА_3 щодо частини житлового будинку у АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії у справі
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.04.2025 головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О. 
28.04.2025 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 10.09.2025. 
25.08.2025 від представника відповідача надійшов зустрічний позов.
15.09.2025 від представника відповідача до суду надійшла заява про повернення зустрічного позову.
06.11.2025 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.02.2026.

Фактичні обставини встановлені судом
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .
На підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 19.12.1961 суд встановив, що ОСОБА_4 належав житловий будинок у АДРЕСА_1 .
Відповідно до Технічного паспорта від 1974 року на домоволодіння у АДРЕСА_1 , суд встановив, що вказане домоволодіння складається із: житлового будинку (літера А), сараю (літера В) та вбиральні (літера Г).
Згідно Технічного паспорта на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , що був виготовлений 29.07.2024 на замовлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 параметри вказаного домоволодіння не змінилися. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 10.01.2001 серія НОМЕР_1 та Свідоцтвом про одруження від 27.06.1948.
Дошлюбне прізвище ОСОБА_3 - « ОСОБА_5 ».
Як вбачається з особистих документів ОСОБА_6 вона володіла та користувалася домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 .
Зокрема, на ім`я ОСОБА_3 була видана довідка від 18.03.1986 Виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м. Києва про відсутність заборгованості з податків за 1986 рік за будинок у АДРЕСА_1 .
Окрім цього, згідно довідки виданої 18.03.1986 «Инспекцией Госстраха» Московського району м. Києва ОСОБА_3 вказано, що страхова оцінка будинку за адресою АДРЕСА_1 , становила 1 240,00 рублів.
На підставі Посвідки про народження 1940 року серії НОМЕР_2 суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_7 , батьками якого були ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 15.07.1972, батьками якої були ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .
18.07.1997 між  ОСОБА_2 та ОСОБА_11 був укладений шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 18.07.1997; прізвище дружини змінено з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 ».
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 , який був сином ОСОБА_6 та батьком позивача ОСОБА_14 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 07.09.1998. 
Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зверталися до державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 їх баби ОСОБА_3 , проте, згідно постанови державного нотаріуса Русіної Наталії Олексіївни від 13.01.2025 їм було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії.
Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 було те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановлений законом термін спадщину не прийняли і пропустили встановлений законом 6-ти місячний термін для прийняття спадщини.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини пов`язані із спадкуванням нерухомого майна, що залишилося після смерті їх баби.
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу Української РСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР).
Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст.527 ЦК УРСР)
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями (ч.1 ст.548 ЦК УРСР).
Відповідно до частин першої та другої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 
Таким чином, за правилами частини першої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР спадщина в цілому приймається шляхом вступу в управління або володіння хоча б частиною спадкового майна, при цьому незвернення спадкоємця до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права власності на спадкове майно. Таке право виникає з часу відкриття спадщини та не обмежене певними часовими рамками щодо отримання відповідного свідоцтва.
Суд зазначає, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. 
Суд встановив, що ОСОБА_4 , набув 19.12.1961 в особисту приватну власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Таке домоволодіння складається із: житлового будинку (літера А), сараю (літера В) та вбиральні (літера Г).
Суд також встановив, що після смерті ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_6 продовжувала проживати, володіти та користуватися домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини першої статті 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_6 успадкувала після смерті свого чоловіка належне йому майно, в тому числі і домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном на підставі положень частини першої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР.
З матеріалв справи не вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мали спільних дітей, проте, суд встановив, що ОСОБА_6 мала сина ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_14 та ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 помер, а тому не міг бути спадкоємцем після своєї матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини другої статті 529 Цивільного кодексу Української РСР онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 володіє правовстановлюючими документами на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , замовляла новий Технічний паспорт та Звіт про оцінку на вказане домоволодіння, здійснює його утримання в належному стані.
Окрім цього, володіння та користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 позивач здійснює спільно зі своїм братом ОСОБА_2 , який також є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 .
Таким чином, враховуючи вказані вище обставини та те, що батько позивача ОСОБА_7 помер, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 успадкувала після смерті своєї баби ОСОБА_6 належне їй домоволодіння в розмірі (однієї другої) частки за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном на підставі положень частини першої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР.
Положеннями статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Нормою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.
Відповідно до норми статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Суд зазначає, що набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у статті 335 (набуття права власності на безхазяйну річ), статті 344 (набувальна давність) та статті 376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України).
В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України в контексті спадкування не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах.
Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.
Зазначена правова позиція суду повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.
При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.
Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.
Суд встановив, що позивач, яка успадкувала після смерті своєї баби ОСОБА_6 належне їй домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі (однієї другої) частки шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном на підставі положень частини першої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР не має можливості отримати відповідне свідоцтво про право власності на спадкове майно оскільки пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини.
Вказана обставина підтверджується постановою державного нотаріуса Русіної Наталії Олексіївни від 13.01.2025 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її баби ОСОБА_3 .
Неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину на успадковане нею нерухоме майно призводить до порушення її права власності.
Виходячи з викладеного, суд вважає доведеним наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 права власності на (одну другу) житлового будинку А, сарай В, вбиральню Г, споруди №1-3 (огорожа, ворота, хвіртка), що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Розподіл судових витрат
Оскільки позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідча понесених нею судових витрат суд залишає судові витрати за позивачем.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно - задовольнити. 

Встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, прийняла спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ) прийняла спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на (одну другу) частину житлового будинку А, сарай В, вбиральня Г, споруди №1-3 (огорожа, ворота, хвіртка), що знаходиться у АДРЕСА_1 . 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.02.2026

Суддя: С.О. Чекулаєв