П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/4542/25	
перша інстанція: суддя Хом`якова В.В.,
повний текст судового рішення
складено 22.12.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючої-судді – Казанчук Г.П.
суддів – Градовського Ю.М., Єщенка О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВИКЛАД ОБСТАВИН :

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо притягнення підполковника ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності і накладення дисциплінарного стягнення "зауваження";
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 року № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності";
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн.00 коп.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка проходила військову службу на посаді начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , сумлінно виконувала свої службові обов`язки. Командиром в/ч НОМЕР_1 надана позитивна характеристика, з урахуванням досвіду багаторічної та бездоганної служби, морально-психологічних якостей, особистих заслуг. Має багаторічний досвід роботи старшим дізнавачем Південного регіону (більш 10 років), є ветераном Державної прикордонної служби, 13 років є головним аудитором ІНФОРМАЦІЯ_1 , є начальником групи фінансово-економічної експертизи фінансового управління ІНФОРМАЦІЯ_1 , учасником бойових дій. Ставлення до ОСОБА_1 змінилося з моменту призначення на посаду начальника відділу внутрішнього контролю з питань запобігання та виявлення корупції в/ч НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 .
Позивач вважає, що ОСОБА_2 , намагається позбавитися ОСОБА_1 за її принциповість, професіоналізм і безкомпромісність до корупційних правопорушень або з інших особистих мотивів. Дії ОСОБА_2 спрямовані на створення відомостей про професійну нездатність виконувати ОСОБА_1 свої обов`язки, створення напруженої, ворожої, образливої атмосфери навколо неї із застосуванням тиску на військовослужбовців військової частини, а через невдоволення військовослужбовців, безпосередньо на ОСОБА_1 , звинувачуючи саме ОСОБА_3 в тому, що проводяться систематичні перевірки та службові розслідування, які непокоять особовий склад військової частини та вносять дисбаланс до повсякденної діяльності військової частини. Для реалізації свого наміру, використовуючи безпосередній вплив на командира в/ч НОМЕР_2 , ОСОБА_2 організував проведення декількох службових розслідувань. Для організації цих розслідувань та складання доповідної записки, ОСОБА_2 написав рапорт командиру в/ч НОМЕР_2 , в якому клопотав, нібито опікуючись інтересами служби, про призначення позапланової перевірки в/ч НОМЕР_1 . Очоливши і провівши перевірку, склав доповідну записку, яка зареєстрована 04.09.2024 у військовій частині НОМЕР_2 (як висновки позапланової перевірки в/ч НОМЕР_1 , проведену з 06.08.2024 до 16.08.2024). На підставі доповідної записки, проведено два службових розслідування. Результати службових розслідувань оскаржуються позивачем в межах інших судових справ № 420/34601/24, 420/2621/25. Так, призначена комісія в період з 24.10.2024 до 19.12.2024 провела службове розслідування, 19.12.2024 склала та зареєструвала у в/ч НОМЕР_2 акт службового розслідування. 02.01.2025 видано наказ командира військової частини НОМЕР_2 №1 "Про результати службового розслідування", яким за порушення вимог статей 11, 16, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4,5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пунктів 1.2, 6.4, 6.5.3, 8.2.1 Порядку організації в системі Міністерства оборони України контролю та управління ризиками, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 02.04.2019 №145, пункту 20 Розділу 1 функціональних обов`язків начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2024, начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 внаслідок неналежного виконання військового обов`язку та службових обов`язків ввірених за посадою, притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення- "попередження про неповну службову відповідність". ОСОБА_1 після ознайомлення 14.01.2025 з актом службового розслідування від 19.12.2024 дізналась з його змісту про існування наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 25.11.2024 року №92 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження, про що раніше їй було невідомо.
Позивач зазначає, що службового розслідування не проводилось, не встановлено факт правопорушення, обставин, які б свідчили про невиконання (неналежне виконання) позивачем як військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військової дисципліни або громадського порядку. На час видання розпорядження №180/р від 07.04.24, ОСОБА_1 перебувала у відрядженні і про вимоги, викладені в розпорядженні № 180/р щодо подання звітів про виконання плану моніторингу щоквартально не була повідомлена. Із зазначеним розпорядженням її не ознайомлювали. В період перебування у відрядженні ОСОБА_1 обов`язки начальника групи виконувала інша посадова особа. Крім того, безпосереднє виконання плану моніторингу внутрішнього контролю, відповідно до пункту 6.5.3. Порядку, покладається на менеджера внутрішнього контролю. Інші особи, які перебували на посадах, безпосередньо мали складати звіти і подавати на підпис командиру військової частини НОМЕР_1 .
Позивач вказує, що подання щоквартальних звітів про виконання плану моніторингу, діючим Порядком не передбачено. Також звертає увагу суду на те, що наказ з основної діяльності видається у разі проведення службового розслідування або службової перевірки, які в даному випадку не проводились. У випадку притягнення до дисциплінарної відповідальності без попереднього проведення службового розслідування або перевірки, наказ видається тільки з адміністративно-господарської діяльності. Також позивач посилається на підписання наказу № 92 не уповноваженою особою - тимчасово виконуючим його обов`язки, полковником ОСОБА_4 , якого призначено тимчасово виконуючим обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 наказом від 25.11.2024 №359, що вказує на те, що командир в/ч НОМЕР_1 п-к ОСОБА_5 25.11.2024 виконував свої обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , знаходився на робочому місці, підписував накази та таким чином тільки він мав можливість і повноваження 25.11.2024 року для підпису наказу №92.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року задоволено позов частково.
Визнано протиправним та скасовано п. 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 року № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності до начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 .
В решті вимог відмовлено.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (трьох тисяч) грн.00 коп.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що обставини і висновки, які стали підставою видання наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 25.11.2024 року №92 "Про результати службового розслідування", яким притягнуто ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності і накладено дисциплінарне стягнення - "зауваження", не відповідають вимогам законності, об`єктивності, обґрунтованості та порушують права позивача.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що посилання позивача на перебування її у відрядженні чи у відпустці станом на останній день подання звітності за ІІ (до 20 липня 2024 року) та за ІІІ (до 20 жовтня 2024 року) жодним чином не звільняє останню від відповідальності за невиконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 та вищестощого штабу, оскільки встановлені строки подання звітності до 20.07.2024 та до 20.10.2024 є крайніми датами надання відомостей після яких, наступний день, рахується як несвоєчасне виконання наказу.
Апелянт вказує про покладення на позивача обов`язку щодо організації опрацювання та забезпечення подання встановленим порядком звітної документації на виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2024 рік.
Додатково апелянт зауважує про стягнення на користь позивача судових витрат на правничу допомогу.
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2026 відкрито апеляційне провадження і призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.07.2023 № 1497, згідно штатного розкладу. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.07.2023 №216, ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та з 29.07.2023 року приступила до виконання службових обов`язків. Є учасником бойових дій. 
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 22.02.25 №53, підполковника ОСОБА_1 після прибуття з лікування 22.02.2025 року надано час для здавання справ і посади до 18.00 і цього ж дня звільнено з посади. 
П. 3 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 25.11.2024 № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" за низький рівень виконавської дисципліни наказано начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_6 притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом "а" статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України - "зауваження". 
В наказі зазначено, що відповідно до вимог статті 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на підставі розпорядження начальника - штабу заступника командира військової частини НОМЕР_2 від 19.11.2024 №928/р щодо подання щоквартальних звітів про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2024 рік та резолюції командира військової частини НОМЕР_1 було встановлено, що в порушення вимог розпорядження начальника - штабу заступника командира військової частини НОМЕР_2 від 07.04.2024 180/р військовою частиною НОМЕР_1 не було надано звіт про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за II (до 20 липня) та III квартал (до 20 жовтня) 2024 року.
Позивачка стверджує, що їй випадково 14.01.2025 (при ознайомленні з витягом з акту службового розслідування без номера та дати, який було надано на адвокатський запит представника позивачки від 08.01.2025 № 108 щодо іншого службового розслідування), стало відомо про існування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 (з основної діяльності) № 92. З самим наказом її не було ознайомлено. 
Наданий витяг з акту службового розслідування без номера та дати свідчить про те, що службове розслідування було проведено за наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 24.10.2024 № 557, за наслідками службового розслідування прийнятий наказ № 1 від 02.01.2025. В мотивувальній частині наказу №557 вказано про те, що підставою проведення службового розслідування є інформація, яка викладена в доповідній записці, яка зареєстрована 04.09.2024 у військовій частині НОМЕР_2 за вх.№ 44887дск. Комісія, в період з 24.10.2024 до 19.12.2024 провела розслідування, 19.12.2024 склала та зареєструвала у в/ч НОМЕР_2 акт службового розслідування (вх.№58035дск). Таким чином, суд дійшов висновку, що витяг здійснений з акту службового розслідування від 19.12.2024. 
Пункт п. 3.5 витягу з акту службового розслідування містить наступне: 
"Щодо невиконання Плану моніторингу внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , некоректності ви значення ризиків у ньому, а також відсутності документального підтвердження фактичного здійснення заходів моніторингу ризиків внутрішнього контролю керівниками структурних підрозділів військової частини НОМЕР_1 .
3.5. Відповідно до абзацу 9 пункту 1.2 Порядку № 145, план моніторингу внутрішнього контролю це комплекс заходів моніторингу за відповідністю внутрішнього контролю встановленим вимогам, фактичного виконання визначеним особовим складом заходів контролю та усунення недоліків, виявлених у ході контрольних та аудиторських заходів в установі.
Відповідно до пункту 6.1 Порядку №145, моніторинг здійснюється як постійний процес проведення оцінки якості функціонування системи внутрішнього контролю.
Відповідно до підпункту 6.5.1 Порядку №145, з метою повного та своєчасного виконання процедур внутрішнього контролю керівник установи організовує розроблення Плану моніторингу внутрішнього контролю.
Відповідно до підпункту 6.5.3 Порядку №145, безпосереднє виконання плану моніторингу внутрішньої о контролю покладається на менеджера внутрішнього контролю, а нагляд за його виконанням у підпорядкованих військових частинах здійснюється координаторами внутрішнього контролю органів військового управління.
План моніторингу внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_3 на 2024 рік зареєстрований від 15.05.2024 № 10543.
Відповідно до пп. 1.3.4. н. 1.3 Розділу 1 Методичного посібника, План моніторингу внутрішнього контролю - це комплекс заходів моніторингу та функціонуванням та виконанням посадовими особами установи процедур та регламентів внутрішнього контролю, заходів Плану управління ризиками, а також контролю за усуненням недоліків виявлених у холі інспекційних, аудиторських заходів.
Відповідно до п. 9.3 Розділу 9 Методичного посібника, при оцінці фактичного виконання запроваджених системою внутрішньої о контролю процедур перевіряється обгрунтованість визначення ключових ризиків для формування плану моніторингу внутрішнього контролю.
Комісії було надано План моніторингу внутрішнього контролю на 2024 рік (зі змінами) військової частини НОМЕР_1 , затверджений тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_7 (вх. № 10543 від 15.05.2024).
Досліджуючи План моніторингу, відмітки про виконання заходів контролю в плані моніторингу відсутні, а також відсутнє документальне підтвердження здійснення менеджером внутрішнього контролю моніторингу та здійсненням посадовими особами заходів контролю для виливу на ризики, а саме доповіді відповідних керівних структурних підрозділів, оцінки виконання контрольної процедури не проставлені.
Водночас, ризики, що зазначені в Плані Управління ризиками, а саме "не відшкодування винними особам завданої шкоди", "НЕ оприбуткування військовими частинами отриманої благодійної допомоги та/або ненадання до служб забезпечення за визначеною номенклатурою та відповідальних за формування і виконання бюджетних програм повної, своєчасної та достовірної інформації про обсяги отриманої благодійної допомоги, невнесення змін до кошторисів військових частин", "незнання особовим складом правил поводження з ключовими та керівними документами до техніки спеціального зв`язку" не зазначені в Плані моніторингу.
Також, в рядку №4 Плану моніторингу зазначено слова "щоквартально", тоді як відповідна графа призначена для опису конкретного ідентифікованого ризику.
Водночас щоквартальні звіти про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю у відповідності до вимог розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_4 від 07.04.2024 № 180/р за ІІ та ІІІ квартали не подавались.
Згідно Доповідної записки у Плані моніторингу у окремий Розділ II "Про щоквартальний моніторинг усунення порушень та виконання пропозицій (рекомендацій)" наданий та наповнений інформацією про підпорядковані військові частини.
Водночас, інформація заповнена хаотично, не послідовно, без відповідного опрацювання інформації про порушення в кожній підпорядкованій військовій частині, не внесені пропозиції та рекомендації після аудиторських заходів, кінцеві терміни, вжитті щоквартальні заходи не заповнені.
Тобто План моніторингу внутрішнього контролю не виконувався.
Листом військової частини НОМЕР_3 від 07.10.2024 № 1528-27 957.3 (вх. № 86781 від 07.10.2024) виконавцем якого є підполковник ОСОБА_8 , прозвітовано, що виконання плану моніторингу управління ризиками та плану моніторингу внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 взято на постійний контроль.
Згідно з поясненнями тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 , він як менеджер внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , не здійснював виконання Плану моніторингу, контрольні заходи по ризикам визначеним в Плані моніторингу не проводив. Водночас повідомив, що начальник групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_10 надавала йому допомогу щодо реєстрації каналу зв`язку для уповноваженої особи з питань запобігання корупції, що не входить до повноважень координатора внутрішнього контролю в органі військового управління.
У своїх поясненнях менеджери внутрішнього контролю підпорядкованих військових частин НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 та НОМЕР_8 не відповіли на питання яким чином вони здійснюють виконання плану моніторингу внутрішнього контролю або відповіли, що для його виконання здійснювались перевірки виплати додаткової винагороди, що свідчить про нерозуміння терміну та цілі плану моніторингу внутрішнього контролю, і що моніторинг проводиться на постійній основі шляхом виконання службових обов`язків посадовими особами згідно плану моніторингу військової частини.
Приховуючи, що менеджери внутрішнього контролю військових частин, які підпорядковані військовій частині НОМЕР_1 не відповіли, яким чином вони здійснюють виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю своїх військових частин, вони не здійснюють заходи контролю, необхідні для у правління пріоритетними (ключовими) ризиками та не забезпечують виконання рекомендацій та пропозицій, надані за результатами внутрішніх аудитів та контрольних заходів.
Додатково. За порушення вимог розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_2 від 07.04.2024 № 180р в частині не надання військовою частиною НОМЕР_1 звіту про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2 та 3 квартали 2024 року та за низький рівень виконавчої дисципліни наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 № 92 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "зауваження".
Таким чином, начальник групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_1 як координатор внутрішнього контролю не здійснювала нагляд за виконанням Плану моніторингу, не здійснювались заходи контролю над виконанням пропозицій після аудиторських заходів у підпорядкованих військових частинах."
Судом встановлено, що службове розслідування згідно наданого витягу з акту службового розслідування від 19.12.2024 стосувалось іншого правопорушення, за яке п 5.2 наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 02.01.2025 № 1 начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "попередження про неповну службову відповідність". Наказ №1 оскаржується позивачем в Одеському окружному адміністративному суді (справа № 420/2621/25). Службове розслідування було призначено з метою уточнення причин і умов, що призвели до неналежної організації роботи групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 відповідно до інформації, викладеної у доповідній записці, зареєстрованій у військовій частині НОМЕР_2 04.09.2024 за № 44887/дск, а також встановлення ступеня вини начальника групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 , чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, було наказано провести службове розслідування стосовно позивача, призначено комісію для її проведення, голові комісії старшому офіцеру групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_9 підполковнику ОСОБА_11 наказано подати акт службового розслідування до 20.11.2024.
Матеріали справи свідчать, що оспорюваний у даній справі наказ № 92 від 25.11.2024 був прийнятий без проведення службового розслідування або службової перевірки.
Суду надано докази, що 07.04.2024 о 16 год.16 хвил. до військової частини НОМЕР_1 надійшло розпорядження начальника штабу - заступника командира в/ч НОМЕР_2 від 07.04.2024 № 180/р, яке містило вимогу командирам військових частин забезпечити подання щоквартальних звітів про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2024 рік, які необхідно : надати до 20 квітня, 20 липня, 20 жовтня та 1 грудня через відділ внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_2 . 
На примірнику розпорядження, який був наданий позивачу за адвокатським запитом від 09.01.2025 № 107, відсутня резолюція командира військової частини НОМЕР_1 про покладення на начальника групи внутрішнього контролю військової частики НОМЕР_1 (позивача) наказу опрацювати вищезазначене розпорядження, як це стверджує відповідач. Іншої копії розпорядження № 180/р суду не представлено сторонами.
Записи з Книги видачі службових документів в/ч НОМЕР_1 , де за порядковим номером 508 від 07.04.24 є запис про видачу розпорядження №180/р, напроти цього запису стоїть прізвище і підпис не ОСОБА_1 , а іншої особи, офіцера групи внутрішнього і контролю військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_12 , що відповідач визнає у відзиві на позовну заяву.
В розпорядженні начальника штабу - заступника командира в/ч НОМЕР_2 № 928/р від 19.11.2024 містяться відомості про те, що військовою частиною НОМЕР_1 не надано звіт про виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю до 20 липня та 20 жовтня 2024 року та наказано притягнути винних осіб до дисциплінарної відповідальності.
Як вбачається з копії розпорядження №928/р, яку надано в/ч НОМЕР_1 на адвокатський запит №114 від 28.01.2025 року, відсутні будь-яка резолюція або доручення про проведення службової перевірки та підготовки проекту наказу №92.
Позивач вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо притягнення підполковника ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності і накладення дисциплінарного стягнення "зауваження", звернулась до суду з позовом.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно з частиною першою статті 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (частини п`ята статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно з положеннями статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ На військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Відповідно до частини першої статті 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення (частина перша статті 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджений наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608.
Порядком № 608 розмежовані поняття службового розслідування та службової перевірки.
Пунктом 2 розділу І Порядку № 608 службова перевірка визначена як комплекс заходів, які здійснюються відповідно до цього Порядку, з метою перевірки інформації про вчинення правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, встановлення осіб, які вчинили правопорушення; службове розслідування - як комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку № 608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
У свою чергу, відповідно до пункту 2 розділу VII Порядку № 608 під час службової перевірки встановлюються: особа, яка вчинила дисциплінарне правопорушення або порушення виконавської дисципліни; обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) правопорушення або порушення виконавської дисципліни; не виконані або неналежно виконані військовослужбовцем розпорядження, доручення, вказівки начальників, службові обов`язки; наявність чи відсутність події, з приводу якої призначалась перевірка.
Пунктом 2 розділу VII Порядку № 608 також установлено, що у разі необхідності уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню дисциплінарного правопорушення, за фактом якого проведено службову перевірку, та ступеня вини військовослужбовця за результатами службової перевірки може бути проведено службове розслідування.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що військовослужбовця може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності лише у випадку безспірного доведення його вини у вчиненні дисциплінарного проступку.
Ступень вини військовослужбовця, причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення можуть встановлюватися як під час службової перевірки, так і під час службового розслідування.
Під час перегляду рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна полягати насамперед у перевірці, чи прийняте таке рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення. Водночас, за наявності встановленого факту порушення військової дисципліни обрання судом іншого дисциплінарного стягнення аніж той, що обраний командиром відповідно до його дисциплінарної влади, є втручанням суду у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
При розгляді переданого на вирішення суду спору суд апеляційної інстанції також керується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.02.2020 року у справі № П/9901/871/18 та підтриманим, зокрема, у постанові від 16.03.2023 у справі 60/18668/21, відповідно до якого Європейський суд з прав людини виробив позицію стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами, згідно з якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus» (заява № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Bryan v. the United Kingdom» (заява № 19178/91); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus» (заява № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Putter v. Bulgaria» (заява № 38780/02).
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує практику ЄСПЛ (рішення у справі «Волохи проти України» від 02 листопада 2006 року, рішення у справі «Malone v. United Kindom» від 02 серпня 1984 року), згідно з якою надання правової дискреції органам влади у виді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.
Не заперечуючи наявність у відповідача дискреційних повноважень надавати оцінку дотриманню позивачем вимог Дисциплінарного статуту ЗСУ, виконанню розпоряджень, доручень, вказівок начальників та приймати рішення за результатами проведеного службового розслідування або службової перевірки, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що така дискреція має ґрунтуватися на повному і всебічному встановленні усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Так, дисциплінарна відповідальність є окремим/самостійним видом юридичної відповідальності і вирішення питання про правомірність притягнення особи до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясувати склад дисциплінарного проступку.
Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 21.07.2022 у справі № 420/1976/19.
Колегія суддів апеляційного суду на виконання завдань адміністративного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин, надаючи оцінку правомірності пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 №92 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» виходить з наступного.
Зі змісту розпорядження №180/р вбачається, щодо військова частина НОМЕР_1 зобов`язана подавати щоквартально звіти до в/ч НОМЕР_2 про виконання плану внутрішнього моніторингу і контролю, але в порушення вимог розпорядження №180/р, військова частина НОМЕР_1 не подала щоквартальні звіти за другий квартал 2024 року (до 20 липня) та за третій квартал 2024 року (до 20 жовтня).
В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що командиром військової частини НОМЕР_1 на розпорядженні № 180/р накладено резолюцію, якою позивачу, як начальнику групи внутрішнього контролю військової частини НОМЕР_1 , наказано опрацювати вищезазначене розпорядження встановленим порядком, суду не надано, копія розпорядження, яка надана позивачем, не містить ніякої резолюції.
Книга видачі службових документів в/ч НОМЕР_1 , за порядковим номером 508 від 07.04.24 (а.с. 28) містить запис про видачу розпорядження №180/р, офіцеру групи внутрішнього і контролю військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_13 , на яку в період перебування у відрядженні ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків начальника групи (п. 5.1.2 наказу № 102 від 01.04.2024).
Так, станом на 07.04.24, ОСОБА_1 перебувала у відрядженні з 01.04.2024 до 28.06.2024 згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 102 від 01.04.2024 (а.с. 85).
В матеріалах справи відсутні докази ознайомлення ОСОБА_1 із зазначеним розпорядженням.
На момент подання звіту за другий квартал 2024 року до 20 липня 2024 року ОСОБА_1 у період з 15.07.2024 по 21.07.2024 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2024 № 215 (а.с. 86) була направлена для виконання бойового розпорядження Сил територіальної оборони від 14.07.2024 № 206 дск, у зв`язку з чим була звільнена від виконання службових обов`язків начальника групи внутрішнього контролю зазначеної військової частини.
Щодо строку подання звіту за третій квартал 2024 року (до 20 жовтня 2024 року), колегія суддів встановила, що у цей період ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці тривалістю 15 календарних днів з 10.10.2024 по 24.10.2024 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.10.2024 № 306 (а.с. 73). Відповідно до підпункту 7.2.2 пункту 7.2 зазначеного наказу виконання обов`язків начальника групи внутрішнього контролю, у тому числі пов`язаних із забезпеченням виконавчої дисципліни, було покладено на іншого військовослужбовця — офіцера групи внутрішнього контролю майора ОСОБА_14 .
При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що порядок доведення наказів та розпоряджень до відома військовослужбовців чітко визначений Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.
Зазначений порядок передбачає особисте вручення письмового наказу під підпис, а належним доказом його отримання є підпис військовослужбовця із зазначенням дати ознайомлення безпосередньо на документі або у відповідних реєстрах (відомостях ознайомлення, книгах наказів).
Сам факт доступу до документа через електронну систему документообігу не свідчить про належне доведення наказу до виконання у розумінні вимог військового законодавства. Водночас чинні нормативно-правові акти не покладають на військовослужбовця обов`язку самостійно виявляти та виконувати розпорядження, які не були доведені до нього у встановленому порядку.
Колегія суддів також бере до уваги, що апелянтом не надано доказів, які б підтверджували фактичну можливість виконання ОСОБА_1 розпорядження № 180/р або її відмову від його виконання.
З огляду на це твердження апелянта про те, що позивач була зобов`язана контролювати стан справ у підрозділі та забезпечити підготовку і подання звітної документації, а також ознайомитися з розпорядженням після повернення з відрядження, обґрунтовано розцінені судом першої інстанції як припущення загального характеру.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позиції позивача щодо неможливості покладення відповідальності за стан виконавчої дисципліни на службову особу, яка у встановленому порядку була звільнена від виконання відповідних обов`язків на період відпустки, відрядження або тимчасової непрацездатності.
Щодо доводів апелянта про покладення на позивача обов`язку щодо організації опрацювання та забезпечення подання встановленим порядком звітної документації на виконання Плану моніторингу внутрішнього контролю за 2024 рік, колегія суддів зазначає таке.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 6.5.3 Порядку безпосереднє виконання плану моніторингу внутрішнього контролю покладається на менеджера внутрішнього контролю.
Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 165 від 02.04.2024 (а.с. 76) менеджером внутрішнього контролю було визначено тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу заступника командира військової частини полковника ОСОБА_15 .
Надалі наказом від 09.05.2024 № 204 (а.с. 78) встановлено, що відповідна функція має здійснюватися одним із заступників командира військової частини, а наказом від 14.08.2024 № 259 (а.с. 80) менеджером внутрішнього контролю призначено начальника штабу заступника командира військової частини.
Таким чином, колегія суддів, як і суд першої інстанції, дійшла висновку, що апелянтом не спростовано доводів позивача про те, що інші посадові особи, визначені відповідними наказами, безпосередньо були відповідальні за підготовку звітів та подання їх на підпис командиру військової частини.
Щодо розпорядження № 928/р, колегія суддів зазначає про відсутність доказів його належного доведення до відома позивача. Надана позивачем копія цього розпорядження була отримана лише 16.01.2025 року на підставі адвокатського запиту, при цьому вона не містить відміток, які наявні на примірнику документа, поданому апелянтом до матеріалів справи.
Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є встановлений факт порушення військової дисципліни, доведеність вини конкретної особи, визначення ступеня її вини та з`ясування причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення.
Оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що апелянтом не доведено наявності вини позивача у вчиненні дисциплінарного проступку, а також не встановлено фактичних обставин, які б свідчили про неналежне виконання нею службових обов`язків.
Обставини, покладені в основу наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 № 92 «Про результати службового розслідування», яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді зауваження, не відповідають вимогам законності, об`єктивності та обґрунтованості, а тому порушують права позивача.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.
Суд першої інстанції, враховуючи ту обставину, що підготовка даної справи не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи дійшов висновку, що розмір витрат на правову допомогу на рівні 8000,00 грн. не є співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг.
Суд першої інстанції зазначив, що витрати вказані в заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не відповідають критерію реальності та розумності їхнього розміру, а відтак суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
На підставі частин 4-7 цієї статті КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За правилами частини 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 та у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18.
Дослідивши вищезазначену заяву, колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказана позиція узгоджується з позицією, викладено у постанові Верховного Суду по справі № 520/7431/19.
Так, матеріали справи свідчать, що 24.01.2025 року між Адвокатом Чижиковим Олегом Павловичем, та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги, згідно п. 1 якого Адвокат надає Клієнту професійну правничу (правову) допомогу (а.с. 89).
Згідно п. 3 вказаного договору, Вартість допомоги, що надається Клієнту за цим договором є фіксованою та скалдає 8000,00 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
У справі № 640/18402/19 (постанова від 28 грудня 2020 року) Верховний Суд дійшов висновку, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на частини шосту, сьому статті 134 КАС України, якими встановлено право суду за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, за умови недотримання критеріїв співмірності.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 520/14230/19, від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України щодо ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що: «Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.
Разом з тим у статті 134 КАС України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 КАС України).
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 134, 139 КАС), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 134,139 КАС України.
Так відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Колегія суддів, як і суд першої інстанції вважає ,що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співрозмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому стягнення адвокатських витрат в сумі 8000,00 грн. не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості.
Так, судом першої інстанції правомірно вказано, що складання позовної заяви не вимагає глибокого аналізу судової практики і нормативно-правових актів, враховуючи стабільну судову практику з розгляду даної категорії справ.
Таким чином, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та ціною позову.
Отже, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг, за надання правової допомоги під час розгляду справи у суді першої інстанції та в даному випадку задоволення позовних вимог доводить протиправність дій відповідача, а отже порушення прав позивача, захист яких останнім отримано за допомогою адвоката, то судом першої інстанції правомірно, з урахуванням принципу співмірності, зроблено висновок, що такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів у розмірі 3000,00 грн.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів судового захисту прав позивача за вказаним позовом, у зв`язку з чим зазначає про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та, відповідно, відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі 420/4542/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Г.П. Казанчук

Судді Ю.М. Градовський

О.В. Єщенко