Справа № 128/3630/25
Провадження № 22-ц/801/913/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року	Справа № 128/3630/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності за апеляційною скаргою Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Бондаренко О. І. від 20 лютого 2026 року (дата складання повного тексту судового рішення відповідає даті його ухвалення), 

встановив:

У вересні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, за яким просив визнати за ним право власності на садовий будинок з господарськими спорудами у с. Переорки Вінницького району Стрижавської об`єднаної територіальної громади Вінницької області згідно з технічними паспортом від 27 грудня 2024 року за матеріалами інвентаризаційної справи 1-24-371.
Покликався на те, що у 1990 році він збудував власним коштом у с. Переорки Вінницького району Вінницької області садовий будинок з господарськими спорудами, який використовує у якості дачі вже 34 роки. Рік забудови підтверджується технічним паспортом, виготовленим за матеріалами інвентаризаційної справи 1-24-371. Садовий будинок відповідає будівельним нормам, збудований без порушень.
Протягом всього часу він відкрито, безперервно, добросовісно користується будинком, утримує його та господарські будівлі, сплачує за спожиту електроенергію, проводить поточні ремонтні роботи, доглядає за земельною ділянкою, на якій розташований будинок. Він неодноразово звертався спочатку до сільської ради с. Переорки, потім до Мізяківсько-Хутірської сільської ради щодо виділення йому земельної ділянки для обслуговування будинку або передачі її в оренду згідно із договором, однак всі звернення залишились без відповідей. Після останньої реорганізації сільських рад та укрупнення районів, його звернення до Стрижавської селищної ради не передавались, де вони тепер не відомо. 11 червня 2025 року рішенням Стрижавської селищної ради йму відмовлено у виділенні земельної ділянки та у наданні дозволу на виготовлення технічної документації у зв`язку із введенням 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України та пов`язаним з цим мораторієм на безоплатну передачу земельних ділянок із комунальної у приватну власність. Одночасно з відмовою, у рішенні було роз`яснено, що вищевказаний мораторій не поширюється на власників об`єктів нерухомого майна, що розташовані на таких земельних ділянках.
Оскільки садовий будинок побудований на земельній ділянці, що знаходиться на території, на яку не розроблено плану зонування або детального плану території, така ділянка може передаватися, якщо на ній знаходиться будівля, яка перебуває у власності заявника, але без оформлення земельної ділянки неможливо оформити самочинне будівництво, а без оформленого будинку та зареєстрованого права власності на нього, не можна оформити земельну ділянку. 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2026 року позов задоволено.
Визначено за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок з господарськими спорудами у с. Переорки Вінницького району Стрижавської ОТГ Вінницької області згідно з технічними паспортом від 27 грудня 2024 року за матеріалами інвентаризаційної справи 1-24-371.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач добросовісно збудував, користується, доглядає належним чином та сплачує обов`язкові комунальні платежі за послуги, а інших осіб, які б заявляли вимоги щодо правового статуту вказаного нерухомого майна, немає, отже, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
В апеляційній скарзі Стрижавська селищна рада Вінницького району Вінницької області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що суд першої інстанції помилково застосував приписи статті 376 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визнавши право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості, розташований на земельній ділянці, яка не виділялась ОСОБА_1 , доказів щодо його звернення до компетентних органів для прийняття в експлуатацію та реєстрації права власності на новостворений садовий будинок позивач не надав, як і доказів постійного використання садового будинку, сплати комунальних платежів тощо.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись із позовом ОСОБА_1 вказував, що за власні кошти збудував садовий будинок з господарськими будівлями в с. Переорки Вінницького району Вінницької області, яким користується відкрито до цього часу. Будинок відповідає будівельним нормам, збудований без будь-яких порушень. Він неодноразово звертався до сільської ради щодо виділення йому земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, але відповіді не отримував, а на останнє звернення до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 11 червня 2025 року рішенням селищної ради йому відмовлено у виділенні земельної ділянки та у наданні дозволу на виготовлення технічної документації у зв`язку із введенням 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України та пов`язаним з цим мораторієм на безоплатну передачу земельних ділянок із комунальної у приватну власність.
Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Оскільки, як стверджував сам позивач, садовий будинок був збудований у 1990 році, то набуття права власності на нього регулювалось законодавством, що діяло на той час.
Відповідно до статті 105 Цивільного кодексу Української РСР, чинної на момент виникнення правовідносин (закінчення будівництва), громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).
За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами.
Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.
Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво.
Тобто ця норма взагалі не передбачала можливості визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва за особою, яка його здійснила.
Відповідно до статті 106 чинного на той час Земельного Кодексу Української РСР земельні ділянки в межах сільського населеного пункту, закріплені за колгоспами, радгоспами та іншими сільськогосподарськими підприємствами, використовуються ними під забудову житловими, культурно-побутовими, виробничими будівлями і спорудами, а також для присадибного землекористування відповідно до статей 58, 63, 64, 73, 77, 78 цього Кодексу. 
Розміщення на цих землях житлових, культурно-побутових, виробничих будівель і споруд провадиться за погодженням з виконавчим комітетом сільської Ради народних депутатів. 
При здійсненні компактної забудови перспективних сільських населених пунктів присадибні ділянки при жилих будинках громадян можуть виділятися у відповідності з проектами планування забудови цих пунктів і в меншому проти норми розмірі з наданням решти земельної ділянки за межами житлової забудови сільського населеного пункту.
З набранням чинності 01 січня 2004 року ЦК України частина третя його статті 376 пов`язує можливість визнання судом права власності на самочинне будівництво виключно з наданням земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Отже як чинне на момент завершення самочинного будівництва так і на тепер законодавство не передбачало і не передбачає можливості визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, зведений на земельній ділянці, яка взагалі особі, яка таке будівництво здійснила, не надавалась.
Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначає самовільне зайняття земельної ділянки як будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Таким чином визнавши право власності на самочинно збудоване позивачем майно на земельній ділянці, яка йому для цього не виділялась, суд першої інстанції фактично «узаконив» самовільне зайняття ОСОБА_1 цієї земельної ділянки, що є неприпустимим.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові, то з  ОСОБА_1 на користь Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області на підставі частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України підлягає стягненню 1 453 грн 44 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд 
постановив:

Апеляційну скаргу Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області задовольнити.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2026 року скасувати і постановити нове судове рішення.
У позові  ОСОБА_1 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 1 453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) грн 44 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: Стрижавська селищна рада Вінницького району Вінницької області, смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області, вул. 40-річчя Перемоги, 7, ЄДРПОУ 04330007.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук