Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.01.2026  	Справа №607/9725/25 Провадження №2/607/1875/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
за участі сторін:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 – адвоката Бочана І.П.,
відповідача – ОСОБА_2 
представника ОСОБА_2 – адвоката Свірського Т.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою) та

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
13 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про встановлення ОСОБА_1 безстрокового, безоплатного земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 ).
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2023 року (справа № 607/17026/23), яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовної вимоги до неї щодо усунення перешкод у здійсненні його права користування своєю земельною ділянкою, кадастровий
номер: 6110100000:08:002:0072, шляхом зобов`язання позивача знести за її рахунок частину її приватного житлового будинку (1 кв.м.), який розташований на його земельній ділянці за вказаним кадастровим номером. Крім того, позивач зауважує, що вона замовила земельно-технічну експертизу та у висновку експерта № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року вказано, що лінію поділу по цокольному, першому, другому поверху не враховано по осі фундаменту, внаслідок чого лінія поділу по фундаменту зміщена від 0,15 до 0,35 м, а частина внутрішніх стін та приміщень житлового будинку ОСОБА_2 розміщена (накладається) на земельну ділянку ОСОБА_1 . Площа накладання в цьому місці становить 0,0006 га. Також експерт зазначив, що промір 4,21 м, земельної ділянки 6110100000:08:002:0072, проходить по внутрішній частині стіни приміщення 1-9 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , таким чином, частина стіни приміщення 1-9 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зміщена на земельну ділянку ОСОБА_2 , площа накладання 0,0001 га. Одночасно експертом встановлено, що частина входу до квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 (частина приміщення 2-1, пл. 4,2 кв.м.) житлового будинку ОСОБА_1 знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 , площа накладання 1,15 кв.м. Частина земельної ділянки з кадастровим номером: 6110100000:08:002:0072, якою фактично користується ОСОБА_1 для проходу до квартири-2, площа накладання становить 0,0002 га. Отже, відповідач за висновком експерта № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року зайняв частиною свого будинку 6 квадратних метрів її земельної ділянки, якою безперешкодно користується і вимушений по своїй вині користуватися, оскільки він першим оформив Державний акт на землю помилково (не по осі їхнього спільного фундаменту у старому будинку перед його реконструкцією), а нею загалом зайнято 4 квадратних метри його земельної ділянки, якою їй необхідно користуватися з огляду на те, що її Державний акт на землю, оформлений пізніше, вимушено був прив`язаний до їхньої спільної межі, відображеної у Державному акті на землю відповідача.
Позивач посилається на те, що відповідно до частини дванадцятої статті 79-1 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за проектами землеустрою із впорядкування існуючих землеволодінь, на що вона неодноразово звертала увагу ОСОБА_2 і просила його здійснити між ними таке впорядкування, однак, він відмовився від такої пропозиції. Автор позову зазначає, що відмовляючи в задоволенні цієї вимоги ОСОБА_2 до неї, суд мотивував своє рішення тим, що «очевидно, що дії ОСОБА_2 , який спочатку погодив здійснення добудови житлового будинку, його розподіл, отримав правовстановлюючі документи на свою частину, а згодом оспорює право власності на частину будинку, яка виділена ОСОБА_1 на підставі укладеного із ним договору, є суперечливою поведінкою. За взаємною згодою співвласників, будинок по АДРЕСА_3 , до лютого 2015 року був реконструйований та добудований, в тому числі, добудова полягала і у влаштуванні входу в квартиру ОСОБА_1 , знесення якої вимагає позивач. В подальшому 24 лютого 2015 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір про поділ житлового будинку з метою виділення часток в натурі, відповідно до якого співвласники домовились про те, що частка ОСОБА_1 включає вхід у квартиру, знесення якої вимагає позивач у цьому позові». Тобто, такою мотивацією у своєму рішенні суд підтвердив її право на користування частиною земельної ділянки ОСОБА_2 (3 кв.м.) для входу у її квартиру АДРЕСА_4 – 2 кв.м. перед самим входом і 1 кв.м. за входом у коридорі самої квартири. Позивач акцентує увагу на те, що відповідач не змирився з таким рішенням суду і надалі продовжує чинити їй перешкоди у вільному проході з її подвір`я. В липні 2024 року відповідач між їхніми земельними ділянками перед самим входом у квартиру  АДРЕСА_2 цього будинку влаштував металеву огорожу, якою загородив позивачу вільний вхід (залишив щілину шириною 28 см для проходу) у її квартиру зі сторони її земельної ділянки. Крім того, 26 березня 2025 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_2 звернення-пропозицію про надання останній безстрокового та безоплатного земельного сервітуту для користування 2 кв.м. його земельної ділянки, однак відповідач проігнорував вказане звернення
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Свірського Тараса Володимировича – надійшов відзив на позовну заяву, в якому він висловив прохання відмовити позивачу у задоволенні позову у цій справі, а також стягнути судові витрати, зокрема: витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на тому, що вказаний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Адвокат вказав, що позивачем у цій справі жодним чином не доведено відсутність інших способів задоволення її потреб щодо проходу до власного помешкання, окрім як обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, а доведення цього покладається саме на позивача. Більше того, згідно висновку експерта Матвієнка Є.І. від 09 червня 2025 року використання позивачем свого нерухомого майна можливе шляхом влаштування дверного прорізу для входу із власної земельної ділянки без обтяження сервітутом суміжної земельної ділянки, що належить відповідачу.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 39).
Протокольною ухвалою від 13 серпня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 61).
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Бочан І.А. позов підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, просили його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Свірський Т.В. в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
Як вказано у Державному акті на право власності на земельну ділянку від 30 жовтня 2007 року, серія ЯД № 209884, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0277 га, яка розташована на АДРЕСА_3 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 8). 
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 28 серпня 2007 року, серія ЯД № 204455, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0277 га, яка розташована на АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 29).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 38815066 від 10 червня 2015 року та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_5 від 29 грудня 2014 року, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 належить на праві приватної власності двокімнатна квартира, загальною площею 108,1 кв.м., житлова площа 28,8 кв.м. (а.с. 7, 9 – 16).
Як вказано у висновку експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи по заяві ОСОБА_1 від 19 липня 2023 року, № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року: межа розмежування земельних ділянок з кадастровими номерами: 6110100000:08:002:0072 та 6110100000:08:002:0073 не відповідає фактичній межі розмежування земельних ділянок та будинковолодінь на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 . Схема зміщення межі вказана на рисунку 1. Варіант впорядкування межі між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказано у додаткові 1 до висновку експерта. В таблицях 1 та 2 зазначені координати впорядкованих меж земельних ділянок, де таблиця 1, координати впорядкованої межі земельної ділянки ОСОБА_2 , таблиця 2 – ОСОБА_1 (а.с. 17 – 28).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2023 року (справа № 607/17026/23) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою – задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати за власний рахунок огороджувальну конструкцію від металевого паркану із чорної агроплівки до кута будівлі (проміри 1,66 та 0,90 м), яка розташована на земельній ділянці під кадастровим номером: 6110100000:08:002:0072. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну правовідношення – відмовлено (а.с. 33 – 36).
Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
26 березня 2025 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» № 4600200034580 ОСОБА_2 звернення-пропозицію про встановлення земельного сервітуту та про його умови, в якому просила надати їй безстроковий та безоплатний земельний сервітут для користування 2 кв.м. його земельної ділянки на АДРЕСА_3 для проходу із його земельної ділянки (подвір`я) до її квартири АДРЕСА_4 , який не може бути задоволений іншим способом згідно проєкту такого фактичного проходу, відображеного у висновку експерта від 13 жовтня 2023 року № 742/23-22 Тернопільського відділення КНДІСЕ (а.с. 30, 31).
Відповідно до висновку експерта № 09-06/25 від 09 червня 2025 року складеного ПП фірма «Матек» експертом Матвієнком Є.І., можливим є влаштування нового дверного прорізу для входу в квартиру АДРЕСА_4 (на земельній ділянці ОСОБА_1 з кадастровим номером: 6110100000:08:002:0073). Варіанти влаштування нового дверного прорізу можуть бути надані лише після зовнішнього та внутрішнього технічного обстеження. Таким чином, використання ОСОБА_1 її власності – квартири АДРЕСА_2 з технічної точки зору можливе без обтяження сервітутом суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с. 48, 49).
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами частин першої – третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
2.2. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною другою статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
2.3. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Конституційний Суд України зазначив, що в приписові частини першої статті 41 Конституції України визначено тріаду правомочностей власника: володіння, користування, розпорядження, які він здійснює щодо певного майна, що йому належить на тій чи тій юридичній підставі, тому в розумінні цього припису власність, якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, стосується майна. Відповідно, конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд. (абзац одинадцятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року
№ 6-р(ІІ)/2022).
У статті 41 Основного Закону України також вказано: право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома).
Головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема, підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022).
Наведені приписи основоположного акта держави знаходять свій розвиток насамперед у нормах цивільного законодавства. 
Так, частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша); на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга).
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частина друга); усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя).
Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
2.4. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них іншими підзаконними нормативними актами.
Цивільне законодавство визначає сервітут як різновид речового права на чуже майно (стаття 395 ЦК України).
За статтею 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша); сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (частина друга).
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (частина перша, третя статті 402 ЦК України). Змістовно такі ж приписи містить стаття 100 ЗК України.
Згідно зі статтею 98 ЗК України право земельного сервітуту – це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) (частина перша); земельні сервітути можуть бути постійними і строковими (абзац перший частини другої); встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (частина третя) земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (частина четверта).
Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема такого земельного сервітуту: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; з) інші земельні сервітути.
У статті 403 ЦК України визначено: сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (частина перша); сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку (частина друга); сервітут не підлягає відчуженню (абзац перший частини четвертої); сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частина п`ята); сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений (частина шоста); збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах (частина сьома).
У статті 404 ЦК України вказано: право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо (частина перша); особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності – від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина друга).
Отже, сервітут як різновид права користування чужим майном може бути встановлений щодо земельної ділянки, зокрема за рішенням суду, на певний строк або безстроково, при цьому таке право користування повинно бути встановлене у спосіб, що є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
У пункті 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Верховний Суд зазначав, що правова природа сервітуту передбачає, що однією з умов його встановлення є неможливість власника майна задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном; обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку, а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (див., наприклад, підпункт 5.28. постанови від 15 грудня 2021 року, справа № 918/303/21).
Передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту має бути доказ вчинення дій щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди між сторонами. Якщо ж до звернення до суду не вчинялися дії щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, відсутнє звернення до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то в суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанова Верховного Суду від 19 листопада 2025 року, справа № 902/1257/24).
2.5. Основними принципами цивільного процесу є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4, 5 частини третьої статті 2, статті 12, 13, частина перша статті 81 ЦПК України).
Згідно принципу змагальності учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що до двокімнатної квартири ОСОБА_1 № 2, загальною площею 108,1 кв.м., житлова площа 28,8 кв.м., житлового будинку АДРЕСА_3 , можливий та наявний прохід, однак, такий прохід технічно неможливий без встановлення сервітуту на 2 кв.м. прилеглої земельної ділянки ОСОБА_2 . Це підтверджено, зокрема, висновком судової земельно-технічної експертизи № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року.
Сторона позивача зверталася до відповідача з пропозицією щодо встановлення такого сервітуту, однак ОСОБА_2 заперечив стосовно можливості встановлення сервітуту й безпосередньо під час розгляду справи просив відмовити в задоволенні позову.
Суд дійшов висновку, що у позивача немає іншої реальної можливості користуватися спірною земельною ділянкою без встановлення земельного сервітуту та погоджується із варіантом встановлення земельного сервітуту, визначеним у висновку судової земельно-технічної експертизи № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року.
Суд зауважує, що наданий відповідачем висновок про технічну можливість облаштування іншого дверного прорізу для входу в квартиру АДРЕСА_4 , (висновок експерта № 09-06/25 від 09 червня 2025 року, складеному ПП фірма «Матек», експерт Матвієнком Є.І.) не доводить, що облаштування іншого проходу не матиме наслідком порушення якісних властивостей помешкання позивача як об`єкта нерухомого майна. Тож згаданий висновок вказує лише на гіпотетичну можливість влаштування іншого дверного прорізу, а тому не підтверджує реальну та здійсненну можливість альтернативного проходу без обтяження сервітутом. 
На думку суду, зазначений в експертизі № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року варіант проходу до квартири АДРЕСА_4 , яким фактично користується позивач (ділянка позначена цифрою «3», а.с. 22, 23), є найменш обтяжливим для відповідача та не перешкоджатиме йому користуватися своєю земельною ділянкою. Водночас встановлення сервітуту на таку частину земельної ділянки ОСОБА_2 забезпечить можливість позивачу реалізувати її право на прохід до квартири АДРЕСА_4 . Площа земельної ділянки згідно з висновком, на яку пропонується встановити сервітут для проходу до житлового будинку АДРЕСА_3 становить 2 кв.м., вона розташована безпосередньо перед входом у квартиру АДРЕСА_2 , а тому позовні вимоги є обґрунтованими. 
Також суд враховує, що встановлення земельного сервітуту спрямоване не на обмеження прав відповідача, а на забезпечення балансу прав та законних інтересів обох сторін, що відповідає вимогам статей 98 – 100 ЗК України та статей 401 – 404 ЦК України.
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
3.1. Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем доведено наявність обставин, необхідних для встановлення безоплатного, безстрокового земельного сервітуту на 2 кв.м. прилеглої земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , для забезпечення проходу до квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
3.2. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в силу приписів частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
Як убачаєтеся з матеріалів справи, досліджених судом, за заявою позивача було проведено експертизу № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року. Водночас у прохальній частині позову ОСОБА_1 вказано дату експертизи «13 жовтня 2024 року». Суд бере до уваги матеріали справи у їх сукупності та вважає зазначення позивачем дати «13 жовтня 2024 року» технічною опискою. Відтак, слід вважати правильною датою проведеної експертизи – «13 жовтня 2023 року». Тож при складанні повного тексту судового рішення суд вважає за необхідне технічну описку, відображену у пункті 2 резолютивної частини рішення від 16 січня 2026 року, а саме щодо дати проведення експертизи № 742/23-22 – «13 жовтня 2024 року», виправити на правильну дату – «13 жовтня 2023 року». 
3.3. Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача.
Враховуючи той факт, що позов про встановлення земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою) задоволений у повному обсязі, а позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 212 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 1 від 13 травня 2025 року (а.с. 1), обов`язок зі сплати судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 1 212 (одна тисяча двісті дванадцять) гривень, слід покласти на ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 79, 81, 89, 141, 244, 258 – 269, 273 – 274, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою) – задовольнити.
2. Встановити ОСОБА_1  відповідно до проєкту фактичного використання нею земельної ділянки відповідача, відображеного у висновку експерта від 13 жовтня 2023 року № 742/23-22 Тернопільського відділення КНДІСЕ, безстроковий, безоплатний земельний сервітут (право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 ) площею 2 кв.м., біля входу до її квартири АДРЕСА_6 , з метою проходу у цю квартиру з її земельної ділянки (подвір`я) через вказаних 2 кв.м. прилеглої земельної ділянки ОСОБА_2 на АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 6110100000:08:002:0072.
3. Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1 212 (одна тисяча двісті дванадцять) гривень.
4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
5. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
7. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення, ураховуючи час перебування судді у відпустці та проходження підготовки суддів місцевих загальних судів, виготовлено 03 лютого 2026 року. 

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_7 .

Головуючий суддя	Т. І. Якімець