ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/4869/18 Головуючий у 1 інстанції - Донець В.А.
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Василенка Я.М.,
суддів Кузьменка В.В., Оксененка О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
- визнати неправомірними дії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в перерахунку розміру раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 з дати настання відповідних обставин, пов`язаних з підвищенням грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок раніше призначеного розміру пенсійного забезпечення та його виплату з дати зміни розміру одної зі складових грошового забезпечення - премії 75% грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців, установленої рішенням Міністра Внутрішніх справ України з урахуванням: військового звання підполковник - 130,00 грн.; посадового окладу - 1200,00 грн.; надбавки за вислугу років 40% - 532,00 грн.; виконання особливо важливих завдань 50% - 931,00 грн.; служби в умовах режимних обмежень 15% від посадового окладу - 180,00 грн.; премії 75% від суми грошового забезпечення - 2094,75 грн.; 89% вислуги років на пенсію;
- стягнути відповідно до вимог статей 13, 43, 51, 55, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції на час звільнення позивача з військової служби в користь ОСОБА_1 з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві недоотримані з вини відповідача пенсійної суми, що не перераховані та не виплачені з дати зміни розміру одної зі складових грошового забезпечення - премії 75% грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців установленої рішенням Міністра Внутрішніх Справ України з врахуванням: військового звання підполковник - 130,00 грн.; посадового окладу - 1200,00 грн.; надбавки за вислугу років 40% - 532,00 грн.; виконання особливо важливих завдань 50% - 931,00 грн.; служби в умовах режимних обмежень 15% від посадового окладу - 180,00 грн.; премії 75% від суми грошового забезпечення - 2094,75 грн.; 89% вислуги років на пенсію.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2019 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019, з урахуванням ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019 про виправлення описки, апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2019 скасовано та прийнято нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково:
- визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в перерахунку призначеної пенсії позивачу на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ від 04.06.2012 №15/5-5458 про розмір грошового забезпечення з урахуванням премії в розмірі 75%;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести з 13.01.2018 перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ від 04.06.2012 №15/5-5458 з урахуванням: військового звання підполковник - 130,00 грн; посадового окладу - 1200,00 грн; надбавка за вислугу років 40% - 532,00 грн; виконання особливо важливих завдань 50% - 931,00 грн; премія 75% від суми грошового забезпечення - 2094,75 грн, та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 недоотриману суму пенсії.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 22.11.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 у справі №826/4869/18 скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд вказав, що судом апеляційної інстанції було взято до уваги довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від 04.06.2012, як єдину довідку, яка наявна в матеріалах справи. Водночас судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять жодних доказів, що визначають конкретну дату зміни розміру премії з 75% на 25%, як складової грошового забезпечення. В свою чергу, позивач акцентує увагу, що йому незаконно зменшили премію не з 75% на 25%, а з 33,3 % на 25 %. Судом апеляційної інстанції не було встановлено, коли у позивача виникло право на перерахунок раніше призначеної пенсії та з якої дати такі права порушені бездіяльністю відповідача. З приводу заявленого позивачем періоду здійснення перерахунку пенсійного забезпечення, колегія суддів звертає увагу на те, що застосування строку звернення до адміністративного суду передує вирішенню спору по суті.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.01.2024 прийнято до провадження справу № 826/4869/18, постановлено здійснити розгляд справи спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
Позивачем 19.03.2023 подано до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 19.03.2024 повернуто заявнику без розгляду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 залишено без розгляду позовну заяву в адміністративній справі №826/4869/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 01.05.2012 по 30.09.2017.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 про залишення без розгляду позовних вимог за період з 01.05.2012 по 30.09.2017 ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що прийнята із порушенням норм матеріального і процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Мотиви оскаржуваної ухвали зводяться до того, що заявлені позивачем вимоги у частині перерахунку та виплати пенсії за минулий період подані з пропуском установленого статтею 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, оскільки право на відповідний перерахунок виникло з 01.05.2012, а до суду позивач звернувся лише у 2018 році. Суд першої інстанції виходив із правової природи пенсії як щомісячного періодичного платежу, розмір якого відомий одержувачу при кожній виплаті, а тому позивач мав об`єктивну можливість знати про можливе порушення свого права з моменту отримання пенсії у відповідному розмірі. Відсутність звернення протягом тривалого часу та подання заяви до пенсійного органу лише у грудні 2017 року свідчить про триваючу пасивну поведінку позивача і не підтверджує наявності об`єктивно непереборних перешкод для своєчасного звернення до суду. При цьому, спеціального досудового порядку врегулювання такого спору законодавством не передбачено, а норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ щодо виплати нарахованих сум без обмеження строком не застосовуються до вимог про здійснення перерахунку пенсії. Керуючись усталеною практикою Верховного Суду щодо початку перебігу строку у спорах про пенсійні виплати та положеннями статей 123 і 240 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність залишення позову без розгляду в частині вимог за період з 01.05.2012 по 30.09.2017.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин шестимісячний строк звернення до суду, оскільки вимоги стосуються відновлення порушеного права на належний розмір пенсійного забезпечення та виплати недоотриманих сум з вини державних органів, які відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ підлягають виплаті без обмеження будь-яким строком. Він не мав об`єктивної можливості раніше дізнатися про порушення своїх прав, оскільки органи Пенсійного фонду, МВС та Національної гвардії не повідомляли його про зміну складових грошового забезпечення та не надавали матеріалів пенсійної справи, а відповідна довідка про підвищення премії була фактично прихована і стала відомою лише під час ознайомлення з матеріалами у 2018 році. У зв`язку з цим перебіг строку звернення до суду повинен обчислюватися з моменту отримання відповіді пенсійного органу, а не з дати щомісячної виплати пенсії. Крім того, апелянт вказує на неповне дослідження доказів та неправильне встановлення фактичних обставин справи, ігнорування поданих заяв про збільшення позовних вимог та залучення співвідповідачів, безпідставний розгляд справи у спрощеному провадженні, порушення принципів змагальності та права на участь у процесі. У підсумку він вважає, що пропуск строку відсутній, а тому позов не підлягав залишенню без розгляду.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, процесуальний закон, включаючи в себе спеціальну норму щодо строків звернення до адміністративного суду з питань, зокрема, проходження публічної служби, встановлює місячний строк для звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод або інтересів.
Строк звернення до адміністративного суду вважається проміжком часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Обов`язок доведення обставин, з якими пов`язується поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом.
У постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 Верховний Суд визначив, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 520/2559/19 та від 20.02.2020 у справі № 520/3809/19.
Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ чи іншими законами, які регулюють питання призначення, обчислення, перерахунку, виплати пенсії не встановлено процедури досудового врегулювання спору. 
Відтак, до спірних відносин стосовно питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом не застосовуються положення частини четвертої статті 122 КАС України в частині можливого застосування строків унаслідок використання позивачем процедури досудового врегулювання спорів.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги та надаючи оцінку поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку з непроведенням органом Пенсійного фонду перерахунку пенсії позивача на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України від 04.06.2012 №15/5-5458 про розмір грошового забезпечення з урахуванням премії 75%, право на який, на думку позивача, виникло з 01.05.2012. 
Водночас, до органу Пенсійного фонду із відповідною заявою позивач звернувся лише 14.12.2017, а до суду - у березні 2018 року, заявивши вимоги, зокрема, про перерахунок пенсії та виплату недоотриманих сум за попередні роки.
Сам по собі факт непроведення відповідачем перерахунку пенсії не змінює правової природи заявлених вимог, які за своїм змістом спрямовані на оскарження дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень щодо правильності визначення складових пенсійного забезпечення, а не на стягнення вже нарахованих, але невиплачених сум пенсії. 
Відтак, положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ щодо виплати нарахованих сум без обмеження строком підлягають застосуванню виключно у випадку, коли відповідні суми були визначені (нараховані) пенсійним органом, проте не виплачені з його вини. 
Таким чином, спірні правовідносини не стосуються невиплати вже визначених сум пенсії. Позивач не оспорює факт невиплати нарахованих коштів, а ставить питання про виникнення у нього права на інший розмір пенсійного забезпечення. 
Отже, предметом спору є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо визначення складових пенсії, а не виконання грошового зобов`язання, що виключає застосування положень статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ та обумовлює застосування процесуального строку звернення до суду, встановленого статтею 122 КАС України.
Натомість у спірних правовідносинах позивач фактично ставить питання про зміну способу обчислення пенсії та необхідність її перерахунку, тобто про виникнення нового обсягу грошового зобов`язання, що підпадає під регулювання процесуальних строків, установлених статтею 122 КАС України.
Посилання апелянта на те, що він не знав і не міг знати про порушення своїх прав до отримання відповіді органу Пенсійного фонду у 2018 році, колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Пенсія є щомісячним періодичним платежем, розмір якого доводиться до відома одержувача при кожній виплаті, а тому саме з моменту її отримання особа має реальну можливість оцінити правильність її нарахування та, за наявності сумнівів, вчинити активні дії щодо з`ясування підстав такого розрахунку. 
Отримання кожної щомісячної виплати у визначеному розмірі є юридичним фактом, з яким закон пов`язує обізнаність особи про стан реалізації її права. Саме з моменту першої виплати після виникнення підстав для перерахунку особа повинна була дізнатися про можливе порушення свого права, а не з моменту отримання роз`яснення органу Пенсійного фонду.
Обставини, на які посилається апелянт, зокрема відсутність спеціальних знань у сфері пенсійного законодавства чи неповідомлення органами влади про нормативні зміни, не є об`єктивно непереборними перешкодами для звернення до суду, оскільки не позбавляли його можливості отримати інформацію про складові пенсії та своєчасно оскаржити її розмір.
Так само не можуть бути прийняті доводи про початок перебігу строку з моменту отримання відповіді пенсійного органу, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання такого спору, а звернення до відповідача із заявою після тривалого часу отримання пенсійних виплат не змінює моменту, коли особа повинна була дізнатися про порушення свого права. 
Триваючий характер виплати пенсії не означає триваючого порушення у розумінні процесуального закону, оскільки оспорюється не факт щомісячної виплати, а первинне визначення її розміру. Повторюваність наслідків одного й того самого рішення не змінює моменту початку перебігу строку звернення до суду.
Інакше будь-яке звернення до суб`єкта владних повноважень могло б довільно поновлювати процесуальний строк, що суперечило б принципу правової визначеності.
Посилання апелянта на положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» про виплату недоотриманих сум пенсії без обмеження будь-яким строком, колегією суддів не береться до уваги, оскільки вказана норма регулює правовідносини щодо виплати вже нарахованих, але фактично не виплачених сум пенсії з вини органу, що здійснює пенсійне забезпечення. Натомість, у даній справі предметом спору є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо визначення складових грошового забезпечення, які враховуються при обчисленні пенсії, та необхідність здійснення її перерахунку, тобто питання виникнення права на інший розмір пенсійного забезпечення, а не виплати вже нарахованих сум.
Отже, спірні правовідносини не стосуються невиплати визначених сум пенсії, а пов`язані з оскарженням дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень щодо порядку обчислення пенсії, що за своєю правовою природою підпадає під регулювання процесуальних строків звернення до суду, встановлених статтею 122 КАС України.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 400/4663/24, від 11.02.2025 у справі № 280/3620/24, від 12.03.2025 у справі № 280/4797/24
Крім того, сам по собі факт того, що позивач вважає нарахований йому розмір пенсії заниженим, не свідчить про наявність підстав для застосування положень статті 55 вказаного Закону, оскільки відповідні суми пенсії не були попередньо визначені та нараховані пенсійним органом у заявленому позивачем розмірі.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права під час розгляду справи, оскільки вони зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та не спростовують встановленого факту тривалого невчинення позивачем жодних дій щодо захисту свого права протягом більш ніж п`яти років після виникнення спірних правовідносин.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, а тому підстави для скасування ухвали про залишення позову без розгляду в оскарженій частині відсутні.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Встановлення строків звернення до суду спрямоване на забезпечення принципу правової визначеності у публічно-правових відносинах та стабільності бюджетних зобов`язань держави, а тому їх недотримання не може компенсуватися пасивною поведінкою особи.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справи «Стаббігс на інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії»).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06; п. 33).
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості ухвали суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Оксененко О.М.