Справа № 466/6836/24
Провадження № 2/466/222/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(з а о ч н е)
17 квітня 2026 року м. Львів
Шевченківський районний суд м. Львова
у складі: головуючого судді Невойта П.С.,
секретаря с/з Дутки О.П., 
справа №466/6836/24,
розглянувши в залі суду в м. Львові в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування моральної шкоди,-
в с т а н о в и в:
25.06.2024 адвокат Діденко Володимир Євгенович, в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , звернувся до суду з позовом до російської федерації та просить суд стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 євро, що еквівалентно 8 774 180, 00 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку російська федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України. До 24 лютого 2022 року позивач разом із сім`єю проживав у с.Довгеньке Ізюмського району Харківської області. Відповідно до свідоцтва про право власності від 13.03.2001 року йому належить житловий будинок, що знаходився за адресою – АДРЕСА_1 . Відповідно до акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації від 17 травня 2023 року будинок зруйновано повністю. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав від 20.02.2024 року об`єкт нерухомого майна закрито внаслідок знищення. Вказаний житловий будинок було розташовано на земельній ділянці площею 0, 25 га, яка також належить на праві власності позивачу і яку він не може використовувати.
Крім того, ОСОБА_1 на підставі договорів дарування від 09.01.2020 року належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0, 25 га, кадастровий номер – 6322882501:01:001:0036. Внаслідок збройної агресії російської федерації даний будинок частково зруйновано і є непридатним для використання.
З приводу руйнування належних позивачу будинків внесено відомості до ЄРДР 26.07.2022 року за ч.1 ст. 438 КК України.
Відповідно до довідки ВПО від 25.04.2022 року позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою. Такий самий статус має дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 . Наголошує, що він та дружина мають інвалідність 2-ї групи, а син є особою з інвалідністю 3-ї групи і змушений постійно проходити лікування внаслідок травми отриманої у 2021 році.
Позивач наголошує, що внаслідок збройної агресії російської федерації порушено його право, а саме – позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, позивач вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього, просить позов задовольнити.
Відповідач не скористався правом подання письмового відзиву на позовну заяву.
Ухвалою від 26.06.2024 суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою від 17.07.2024 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою від 12.09.2024 року судом задоволено клопотання представника позивача адвоката Діденко В.Є. та призначено судово-психологічну експертизу.
11.10.2024 року до суду з Львівського НДЕКЦ МВС надійшов лист про неможливість проведення даної експертизи у зв`язку з відсутністю відповідного фахівця.
Ухвалою суду від 11.10.2024 року поновлено провадження у справі.
У судовому засіданні, яке відбулося 21.10.2024 року було допитано як свідками позивача та членів сім`ї ОСОБА_4 і ОСОБА_1 .
Так, будучи в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 дав показання про те, що до вторгнення РФ на терінорію України він зі сімєю: дружина та син проживав у АДРЕСА_1 . В березні на їхнє село вже прилітали російські літаки. Перше скидали бомби на сільськогосподарське підприємство, а згодом і на їх житловий будинок. Після цього вони сімєю проживали у погребі, де є сиро та холодно і в нього заготрилося захворювання ревматизмом, він на оой час вже мав 2-групу інвалідності. Дружина та син не могли їсти і він їх примушував їсти що у них було. Постійні бомбування наганяли великий страх. З 18.03. і до 01.04.2022 року під час обстрілів все подвіря згоріло, тому військові ЗСУ евакуювали їх до Славянська. Там вони пробули в гуртожитку до 04.04.2022 року та поїздом Краматорськ –Львів поїхали до Львова. По прибутті 05.04.2022 року їх поселили у м.Львові у школі на вул.Хімічній. Людей у школі було дуже багато, вони проживали на підлозі. У звязку з такими умовами він захворів на пневмонію та потрапив на стаціонар до лікарні. Після виписки запропонували гуртожиток на АДРЕСА_2 , куди вони і перебралися. Однак, стан його здоровя у звязку з хвилюванняти та скрутою погіршується. Він вже 4 рази лежав на стаціонарі в лікарні. Дружину також швидка забирала, син лікується, т.я. є інвалідом після ДТП. Дома у них було все: побутова техніка, меблі, будинок будували 8 років і все втрачено. Батьківський будинок був поруч і також частково знищений. Під час евакуації зі собою нічого не змогли взяти, все згоріло, тільки особисті речі.
Допитана як свідок ОСОБА_2 також повідомила, вона зі сімєю проживала у с.Довгеньке. Вся сімя є особами з інвалідністю. Ще на початку війни трохи працювали в с/господарському підприємстві, але 13.03.2022 року таке бомбою було розбите і роботи вже не було. Це вже був великий стрес. Т.Я вони потребували медичної допомоги, то на початках до них додому ще приходив лікар та давав уколи. В подальшому зі села виїхали всі і лікарі в т.ч., на їхній вулиці залишилося дві сімї. Якраз перед війною вони свій автомобіль віддали на ремонт в Ізюм і вже так і не забрали, а тому не було як вибиратися зі села. Щодня вони жили з неприроднім страхом і небезпекою для свого життя. Їжа вже закінчувалася, а те, що було не «лізло» до рота, тому їх чоловік примушував їсти щоби можна було ходити. Газу і електрики вже не було, вони просто лежали в сирому підвалі. Літаки літали та скидали бомби, а чоловік був змушений готувати їжу на подвірї. 24.03.2022 року розбомбили підстанцію, а з 26.03. почали бомбувати всю їхню вулицю. На вказівкою військоих вони перебралися в інший підвал і цю ніч також бомбили літаки російські, що вони м айже не спали. В той час дороги були перекриті, була тільки через ліс на Словянськ і тому їх військові ЗСУ вивезли до міста. Через 4-ри дні вони переїхали до Львова і поселилися у школі на підлозі, де вони прожили близько півтора місяці. Чоловік ще дотих хворіб що мав захворів більше та неодноразово перебував на лікуванні стаціонарно. Вона також двічі перебувала в лікарні з гіпертонічною кризою, лікарі дали висновок що то був передінфарктий стан. Донька їх з 2011 року перебуває за кордоном, вони з нею майже не спілкуються.
Будучи допитаним як свідок ОСОБА_3 в судовосму засіданні дав показання про те, що до вторгнення РФ на терінорію України він з мамою та батьком проживав у АДРЕСА_1 . Він є особою з інвалідністю 3-ої групи т.я. мав операцію на черепі після ДТП. 13.03.2022 року в селі появився перший російський літак, який розбомбив тракторний стан, а потім літали щодня і бомбили вже все село. 23 або 24.03.2022 року розбомбили трасформаторну станцію і вже не було електрики, в них в будинку повилітали вікна. Бойові дії відбувалися за селом, літаки прилітали що 45 хв. і бомбили. Після чергового наліту бомба втапила у сінник бідя будинку, який загорівся а від нього і весь бдинок згорів, врятувати не вдалося. На той час вони вже ховалися в підвалі будинку. Т.я. жити не було де, їх завезли в Словянськ, а через 4 доби поїдом до Львова. За кілька годин як вони виїхали з Краматорська, російські ракети розбили вокзал і вони вдруге чудом спаслися від смерті. Поселили їх спочатку в школі на підлозі, а після того як батько захворів та лікувався в лікарні і після повернення надали гуртожиток. З дому він не зміг взяти якихось речей, т.я. все пропало.
Ухвалою судового засідання від 21.10.2024 року Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України доручено проведення судової психологічної експертизи. Провадження у справі №466/6836/24 зупинено.
01.04.2025 року з Львівського НДЕКЦ МВС України на адресу суду надійшов лист про залишення ухвали без виконання та повернення матеріалів цивільної справи №466/6836/24.
12.01.2026 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Діденка В.Є. через систему «Електронний суд» надійшла заява про поновлення провадження у справі.
Ухвалою від 13.01.2026 року поновлено провадження у справі.
Ухвалою від 17.04.2026 постановлено здійснювати заочний розгляд справи.
В судове засідання позивач не прибув, представник подав клопотання про здійснення розгляду справи за його відсутності та відсутності сторони.
Уповноважена особа російської федерації не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення на сайті суду, що підтверджується відповідним оголошенням про його виклик, яке розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності.
У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.
Дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із такого.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд встановив, що ОСОБА_1 уродженець с. Довгеньке Ізюмського району Харківської області та ціле своє життя проживав у с. Довгеньке, зареєстрований за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Довгеньке/арк. спр. 10-12/.
У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, як внутрішньо переміщена особа проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що стверджується довідкою від 25.04.2022 №1308-5001345286 /арк. спр. 13/.
За вказаною адресою позивач проживає разом із сім`єю: дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до Свідоцтва про право власності від 13.02.2001 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Довгеньківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належить житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 /арк. спр. 25/. Згідно з Актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації від 17.05.2023 року даний будинок зруйновано повністю /арк. спр. 30-32/.
Також, відповідно до Договору дарування будинку від 09.01.2020 року №134 позивачу на праві приватної власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 /арк. спр. 37 - 39/. Крім того, згідно з Договором дарування земельної ділянки №140 від 09.01.2020 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6322882501:01:001:0036 /арк. спр. 41-44/. Відповідно до Акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації від 17.05.2023 року даний будинок зруйновано на 50 %. 
З приводу руйнування належних позивачу будинків 26.07.2022 року внесено відомості до ЄРДР за ч.1 ст. 438 КК України/арк. спр. 64/.
Щодо правових норм, які підлягають застосуванню при вирішення спору.
Частина перша ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України).
Суд враховує, що пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.
Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.
Відповідно до ст.ст. 1-3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20.02.2014.
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.
При цьому, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 №760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне:
«Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке:
- предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України;
- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;
- передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;
- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;
- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). 
Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України».
У зв`язку з наведеним можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.
Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок знищеного майна, змушеного переїзду, підтримки та надії на повернення додому, внаслідок збройної агресії РФ на території України.
У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Як кореспондують ч.1, пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
У ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п.3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.
Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
В результаті збройної агресії російської федерації проти України та вимушеного переселення з с.Довгеньке, Ізюмського району, Харківської області позивач зазнав моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачу обумовлена зокрема тим, що проживаючи на території Харківської області, він мав налагоджений побут, був матеріально забезпеченим і працевлаштованим, мав можливість вести повноцінне життя на рідній землі, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, які гарантовані кожній людині. Проте, з початком повномасштабного вторгнення російської федерації проти України з 24.02.2022 року він був позбавлений можливості користуватися цими благами.
Переміщення на підконтрольну Україні територію в результаті збройної агресії рф спричинило об`єктивну необхідність позивачу облаштовувати звичний для нього спосіб життя. Нанесена позивачу російською федерацією моральна шкода виявилась у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану та продовжує йому завдавати чималих моральних страждань. Крім того, судом встановлено, що позивач та його дружина мають інвалідність 2-ї групи, а син є особою з інвалідністю 3-ї групи і змушений постійно проходити лікування внаслідок травми отриманої у 2021 році.
Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачем доведено, що внаслідок його вимушеного переселення з Харківської області внаслідок саме збройної агресії російської федерації проти України він відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії російської федерації проти України.
Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 200 000 євро, що становить 8 774 180 грн.
Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що позивачем доведено обставини на які він посилався як на підставу позовних вимог, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
З урахуванням задоволення позову, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 131 612, 70 грн.
Керуючись ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268, 280-281 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 (двісті тисяч) євро, що еквівалентно 8 774 180 (вісім мільйонів сімсот сімдесят чотири тисячі сто вісімдесят) гривень.
Стягнути з російської федерації на користь держави 131 612, 70 (сто тридцять одну тисячу шістсот дванадцять гривень 70 коп.).
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Довгеньке, та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач: Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації: 103274, м.Москва, Краснопресенська набережна, будинок 2, будівля 2.
Повний текст рішення виготовлено 17.04.2026 року.
  Суддя	  	 П.  С.  Невойт