Номер провадження: 22-ц/813/3351/26 
Номер провадження: 22-ц/813/5222/26
Справа № 522/2006/21
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С.,
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
представника  ОСОБА_1 – адвоката Зайця К.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., та апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., у цивільній справі за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» до Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» про визнання правочинів недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1» про визнання правочину недійсним,

встановив:

В лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «ХАНБЕР» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , Обслуговуючого кооперативу (далі – ОК) «ЕКОДОМ-1» про визнання правочинів недійсними, в якому просили:
визнати недійсним договір № 61б від 04 березня 2019 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 ;
визнати недійсним договір № 64А від 04 березня 2019 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним договір № 3 від 10 березня 2017 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним договір № 4 від 14 березня 2017 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним договір № 5 від 01 березня 2017 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що ТОВ «ХАНБЕР» виступало замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: АДРЕСА_1 (наразі будинку присвоєно адресу: АДРЕСА_2 , клубний будинок «GRAF» (далі – КБ «GRAF»). З метою забезпечення будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , ТОВ «ХАНБЕР» було укладено договір про співробітництво від 22.10.2015 № 1 з ОК «ЕКОДОМ-1» у відповідності з умовами якого, сторони домовилися об`єднати зусилля під час будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 . 
15.12.2015 між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» було підписано додаткову угоду до договору про співробітництво від 22.10.2015 № 1, якою було передбачено наступні положення, у тому числі, щодо порядку розподілу площ у КБ «GRAF» між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1»: 
всі приміщення, створені в результаті будівництва Об`єкту належать ТОВ «ХАНБЕР»; 
ОК «ЕКОДОМ-1» може здійснювати за попередньою письмовою згодою ТОВ «ХАНБЕР», продаж приміщень об`єкту (прав на них); 
приміщення, що не були продані ОК «ЕКОДОМ-1», після введення об`єкту в експлуатацію можуть бути продані ТОВ «ХАНБЕР», або оформлені у власність ТОВ «ХАНБЕР». 
12 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ХАНБЕР», ОК ««ЕКОДОМ-1», в якому просив визнати недійсною Додаткову угоду №1 до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015, укладену 15.12.2015 між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1»; 
визнати право власності на квартиру АДРЕСА_3 ; 
визнати право власності на квартиру АДРЕСА_4 ;
визнати право власності на паркомісце № 3 будинку АДРЕСА_2 ;
визнати право власності на паркомісце 4 будинку АДРЕСА_2 ;
визнати право власності на паркомісце 5 будинку АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 . 

Також, представником ОСОБА_1 було надано клопотання про поновлення строку на пред`явлення зустрічної позовної заяви, зазначено, що ОСОБА_1 не отримував ні ухвалу про відкриття провадження по справі, ні відповідну позовну заяву, у зв`язку із чим був позбавлений свого права на подачу зустрічного позову, передбаченого статтею 193 ЦПК України. З матеріалами справи був ознайомлений лише 11.05.2021, оскільки у період з квітня 2021 року по 11 травня 2021 року суддя перебувала у щорічній відпустці.

Позивач за зустрічним позовом мотивував свої вимоги тим, що додаткова угода від 15.12.2015, укладена між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1», є фіктивною та укладеною вже в період виникнення спірних правовідносин між ним та відповідачами за зустрічним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року позов ТОВ «ХАНБЕР» залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною Додаткову угоду №1 до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015, укладену 15.12.2015 між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» (т.3, а.с.178-182).

Крім того, додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2022 року було задоволено заяву ОСОБА_1 та стягнуто в рівних частках з ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «Екодом-1» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 150 000 гривень 00 копійок та суму сплаченого судового збору за подачу зустрічного позову у розмірі 12 258 гривень 00 копійок, а саме по 81 129 гривень з кожного (т.3, а.с.222-223).

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «ХАНБЕР» подало апеляційну скаргу та просило рішення суду скасувати та ухвалити у справі постанову, відповідно до якої позовну заяву ТОВ «ХАНБЕР» до ОСОБА_1 , ОК «ЕКОДОМ-1» задовольнити у повному обсязі, а саме:
визнати недійсним договір № 616 від 04 березня 2019 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним договір № 64А від 04 березня 2019 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним договір № 3 від 10 березня 2017 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним договір № 4 від 14 березня 2017 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним договір № 5 від 01 березня 2017 року про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 . 
У задоволенні зустрічного позову просили відмовити у повному обсязі (т.4, а.с.1-17).
25.07.2022 ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на необгрунтованість апеляційної скарги (т.4, а.с.105-110).

Крім того, не погодившись з додатковим рішенням суду, ОК «ЕКОДОМ-1» подало апеляційну скаргу та просило скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.4, а.с.120-129).

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2024 року апеляційну скаргу ТОВ «ХАНБЕР» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.01.2022 року було задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.01.2022 року, в частині вимог ТОВ «ХАНБЕР» до ОСОБА_1 , ОК «ЕКОДОМ-1» про визнання правочинів недійсними змінено з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.01.2022 року, в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ХАНБЕР», ОК «ЕКОДОМ-1» про визнання недійсною Додаткової угоди №1 до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015 року, укладену 15.12.2015 року між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» скасовано.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ХАНБЕР», ОК «ЕКОДОМ-1» про визнання недійсною Додаткової угоди №1 до Договору про співробітництво від 22.10.2015 року, укладену 15.12.2015 року між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» відмовлено.

Апеляційну скаргу ОК «ЕКОДОМ-1» на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2022 року задоволено, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2022 року, в частині стягнення з ОК «ЕКОДОМ-1» витрат на правову допомогу, судових витрат, скасовано.
Відмовлено ОСОБА_1 в стягненні витрат на професійну правову допомогу, судових витрат з ОК «ЕКОДОМ-1» (т.5, а.с.87-91).

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 26.11.2025 року постанову Одеського апеляційного суду від 21.03.2023 року, в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ХАНБЕР», ОК «ЕКОДОМ-1» про визнання правочину недійсним та визнання права власності і скасування додаткового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2023 року було скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.5, а.с.141-148).

Протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025 року та 17.02.2026 року було визначено склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Комлева О.С. (т.5, а.с.153, 162).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за участю представника ОСОБА_1 – адвоката Зайця К.В., у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомленні про час та місце слухання справи.

Що стосується заяви та клопотання про відкладення розгляду справи (т.5, а.с.173, 175), то колегія суддів відмовляє в їх задоволенні, так як вони подані представниками юридичних осіб, які належним чином і завчасно повідомлені про час і місце розгляду справи, ознайомлені з нею (т.5, а.с.155-158, 159). Колегією суддів також враховано, що справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду понад 3-х років (т.4, а.с.196).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Ханбер» і часткового задоволення апеляці1йної скарги ОК «ЕКОДОМ-1», виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача було долучено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ТОВ «САЙЛЕНД» (т.2, а.с.216).

Разом з тим, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Зайця К.В. про залишення зустрічної позовної заяви, в частині позовних вимог, без розгляду. Було залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічною позовною заявою, в частині визнання права власності на: квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; паркомісце № 3 будинку АДРЕСА_2 ; паркомісце 4 будинку АДРЕСА_2 ; паркомісце 5 будинку АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Виключено з числа третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ТОВ «САЙЛЕНД» (т.3, а.с.165).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 зазначив, що Додаткова угода №1, укладена 15.12.2015 між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015, є фіктивною, тобто такою, що не була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, та такою, що була укладена та підписана сторонами вже в період виникнення спірних правовідносин між ними та ОСОБА_1 з метою ухилення від виконання зобов`язань за договором про сплату пайових внесків.
При цьому суд виходив із того, що відповідно до положень вказаної Додаткової угоди відчуження приміщень Стороною 2, яким є ОК «ЕКОДОМ-1» здійснюється за письмовим узгодженням зі Стороною 1, яким є ТОВ «ХАНБЕР». Згода Сторони 1, визначена в п. 2.2.2. Договору, оформлюється у вигляді протоколу Загальних зборів Сторони 1 (т.1, а.с.21-22).
Більше того, посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що 19.04.2016 року протоколом загальних зборів учасників ТОВ «ХАНБЕР» № 19/04/2016-ХБ вирішено: «на виконання положень договору про співпрацю № 1 від 22.10.2015 р. та додаткових угод до нього надати згоду ОК «ЕКОДОМ-1» на відчуження на користь ОСОБА_5 майнових прав у багатоповерховому житловому будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями по АДРЕСА_1 ...», не є достатнім доказом того, що оспорювана Додаткова угода виконувалася сторонами з моменту її підписання з огляду на те, що з інформації, що міститься в інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що наявні у матеріалах справи, вбачається, що при реєстрації прав власності на квартири, нежитлові приміщення та паркомісця, до документів, що стали підставою для реєстрації прав власності на відповідні об`єкти нерухомості не додавалися будь-які документи щодо погодження зі сторони ТОВ «ХАНБЕР» на відчуження прав ОК «ЕКОДОМ-1».
Так, станом на 01.08.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилася системна папка щодо об`єкту нерухомості житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими приміщеннями громадського призначення, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , до якої було долучено наступні документи:
- договір оренди земельної ділянки від 25.03.2014;
- договір про співпрацю № 1 від 22.10.2015;
- додаткова угода від 07.12.2016;
- дозвіл ДАБК ОМР від 14.11.2018;
- сертифікат УДАБК ОМР від 28.12.2018;
- довідка юридичного департаменту ОМР від 29.12.2018;
- розпорядження Приморської районної адміністрації ОМР від 29.12.2018;
- відомості з ДЗК станом на 29.12.2018;
16.08.2019 року було сформовано системну папку до якої було додано сканкопії переліку асоційованих членів ОК «ЕКОДОМ-1» - власників квартир, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до відповіді Управління державної реєстрації виконавчого комітету Одеської міської ради на адвокатський запит, оскаржувана Додаткова угода до Державного реєстру прав не долучена.
Тобто, з наведеного вбачається, що Державний реєстр прав взагалі не містить документів, що б підтверджували позицію відповідачів за зустрічним позовом.

Крім того, відповідачем за зустрічним позовом, ТОВ «ХАНБЕР», не спростовано доводи позивача ОСОБА_1 щодо того, що відбиток печатки ТОВ «ХАНБЕР», що проставлений на вказаній Додатковій угоді, не відповідає відбиткам печатки ТОВ «ХАНБЕР», що проставлялися на документах за період 2014-2016 років, а саме, Додаткова угода від 15.12.2015 містить печатку, верхня половина якої містить назву організаційно правової форми юридичної особи «Товариство з обмеженою відповідальністю» яка поміщена посеред геометричних фігур по типу ромбів, нижня половина печатки містить дев`ять хвилястих ліній, в свою чергу печатка проставлена на договорі оренди земельної ділянки, посвідченому 25.03.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим № 1905, довіреності, виданій 01.09.2015 ТОВ «ХАНБЕР» на ім`я ОСОБА_6 , щодо підписання зазначеного вище договору про співпрацю, договорі поруки, укладеному 26.08.2016 між ТОВ «ХАНБЕР» та ОСОБА_5 , не містить жодних зображень або ж геометричних фігур.

Разом з тим, суду першої інстанції надано лише докази того, що печатка, відтиск якої проставлений на оскаржуваній Додатковій угоді від 15.12.2015 року, була прийнята до використання ТОВ «ХАНБЕР» наприкінці 2016 року, про що свідчить відтиск печатки на додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки від 27.12.2016 року.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем за зустрічним позовом - ТОВ «ХАНБЕР» жодним чином не доведено та не надано достатніх доказів того, що Додаткова угода №1 від 15.12.2015 до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015, укладена між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1», виконувалася сторонами з моменту її підписання.

Дані твердження представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Зайця К.В. матеріалами справи не спростовані.
Більше того, оригінал Додаткової угоди від 15.12.2015 року суду для огляду так і не був представлений.

Разом з тим, скасовуючи судове рішення в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зазначеною Додатковою угодою №1, укладеною 15.12.2015 року між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015 року, права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 не порушувалися, та як на той час він не набув жодних майнових прав та прав власності на нерухоме майно за адресою:  АДРЕСА_1 (наразі будинку присвоєно адресу: АДРЕСА_2 (т.5, а.с.90-звор.).

Проте, з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, так як саме Додатковою угодою№1, укладеною 15.12.2015 року між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015 року, в подальшому були порушені права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , оскільки не дивлячись на те, що він в установленому законом порядку прибав майнові права на квартири АДРЕСА_5 , зазначені об єкти нерухомості перейшли у власність інших осіб. 

Той факт, що Додатковою угодою№1, укладеною 15.12.2015 року між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015 року, були порушені права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , та що він наділений повноваженнями на оскарження даної Додаткової угоди також свідчить постанова Верховного Суду від 26 листопада 2025 року по даній цивільній справі (т.5, а.с.141-148).

З підстав викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання даної Додаткової угодою№1, укладеної 15.12.2015 року між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» до Договору про співробітництво №1 від 22.10.2015 року, недійсним.

Стосовно обов`язку суду апеляційної інстанції виконати вимоги суду касаційної інстанції по даній справі щодо сплати пайового внеску ОСОБА_1 до ОК «ЕКОДОМ-1», колегія суддів зазначає, що відповідно до договорів про сплату пайових внесків, укладених між позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОК «ЕКОДОМ-1», був встановлений порядок сплати ОСОБА_1 грошових коштів, а в подальшому ОСОБА_1 повністю сплатив на користь ОК «ЕКОДОМ-1» пайові внески, всього в сумі 257 520 доларів США (т.2, а.с.10-15, 16, 18 – 79365 доларів США; 19-24, 25, 27 - 103155 доларів США; 28-33, 36– 25000 доларів США; 38-43, 45 – 25000 доларів США; 47-52, 53, 55 – 25000 доларів США). 

Що стосується додаткового судового рішення, то колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу ОК «ЕКОДОМ-1» та зменшити суму витрат на правову допомогу, до 20 000 грн., виходячи з наступного.

Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.2-4 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як зазначено у чч.2-3 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката та надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно із ч.1 ст.27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ч.3 ст.27 Закону).
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положеннями про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч.5 ст.626 ЦК України).
Отже, про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг може бути оплатним або безоплатним.
Згідно із ст.30 Закону, ст.28 Правил адвокатської етики (у редакції 2012 року) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорара, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно із правовим висновком викладеним у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18: «Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.05.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
У абзаці першому частини восьмої статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат, які поніс ОСОБА_1 до суду надані відповідні документи та в матеріалах справи наявні квитанції про сплату судового збору. Акт надання правничої допомоги містить найменування виду правової допомоги, погоджену сторонами вартість надання правової допомоги та повну вартість наданої допомоги по даній цивільній справі (т.3, а.с.197-201).
З змістом п. 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Витрати, які понесені ОСОБА_1 , документально доведені та обґрунтовані.

Разом з тим, на думку колегія суддів витрати Саргсяна А.В., понесенні ним на правничу допомогу, є завищеною, у зв`язку з чим сума витрат на правову допомогу 150 000 грн. підлягає зменшенню до суми 20 000 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги – ТОВ «ХАНБЕР» не надав суду належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та оскаржуваного судового рішення, в частині цих зустрічних позовних вимог.

Разом з тим, ОК «ЕКОДОМ-1», частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , своїх заперечень проти оскаржуваного додаткового рішення суду та доводів своєї апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ТОВ «ХАНБЕР» залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року, в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ХАНБЕР», ОК «ЕКОДОМ-1» про визнання правочину недійсним, залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОК «ЕКОДОМ-1» задовольнити частково та змінити додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2022 року, у зв`язку з цим стягнути з ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн., по 10 000 грн. з кожного.
В іншій частині додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2022 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.4 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року, в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» про визнання правочину недійсним, залишити без змін.
Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» задовольнити частково.
Додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2022 року змінити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», код ЄДРПОУ: 33311711, Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», код ЄДРПОУ: 39538271, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок), по 10 000 грн. з кожного (десять тисяч гривень 00 копійок),
В іншій частині додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 06.03.2026 року. 

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева