ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 712/9776/25		
Провадження№ 22-ц/821/422/26,  № 22-ц/821/423/26		
Категорія: 305010000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю.В.
за участю секретаря: Руденко А.О. 

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача: адвокат Лісовенко Дмитро Ігорович
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2025 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2025 року (ухвалених під головуванням судді Пономаря В.О. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 є співвласницею 37/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , інші частини будинку належать відповідачці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У зазначеному житловому будинку 17.03.2025 сталася пожежа, щодо якої головним інспектором ВЗНС ЧРУ ГУ ДСНС України у Черкаській області складено акт про пожежу, а ДВЛ АРЗ СП ГУ ДСНС України у Черкаській області – висновок про причини її виникнення. З цих документів убачається, що пожежа виникла у горищному приміщенні частини будинку у результаті необережного поводження з вогнем, зокрема під час куріння. Сторонніх осіб на прибудинковій території не зафіксовано. В середині приміщення перебували ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які після виявлення пожежі покинули житловий будинок.
Позивач вказує, що внаслідок пожежі пошкоджено належну їй частину будинку та розташоване в ній майно. На її замовлення ТОВ «Контакт-сервіс» проведено будівельно-технічне дослідження, за результатами якого вартість ремонтно-відновлювальних робіт у 37/100 частині житлового будинку, пошкодженої пожежею, станом на 21.05.2025 визначена у сумі 1 366 128,00 грн. Зі зверненнями щодо події пожежі, вказує позивач, вона зверталася до органів Національної поліції, однак за результатами перевірки ознак кримінального правопорушення не встановлено.
ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачка, як власниця частини будинку, зобов`язана забезпечувати у ньому належний стан пожежної безпеки, не допускати необережного поводження з вогнем та дотримуватися вимог Кодексу цивільного захисту України, Цивільного кодексу України та правил пожежної безпеки. На думку позивача, бездіяльність відповідачки щодо забезпечення пожежної безпеки та необережне поводження з вогнем перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням пожежі і заподіянням їй матеріальної шкоди. Крім того, позивачка вважає, що внаслідок знищення та пошкодження її майна вона зазнала значних душевних страждань, змушена була переживати за подальше відновлення житла, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.
У зв`язку з викладеним, позивачка просить суд стягнути з ОСОБА_2 1 366 128,00 грн матеріальної шкоди, 150 000,00 грн моральної шкоди, а також понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2025 року позов – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 1 366 128 грн, моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 11 106, 70 грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено як факт заподіяння шкоди її майну внаслідок пожежі 17.03.2025, так і розмір реальних збитків у сумі 1 366 128,00 грн., визначений висновком експертного будівельно-технічного дослідження. Заперечення відповідачки щодо розміру шкоди ґрунтуються на припущеннях та не спростовують наведеного розрахунку.
В частині моральної шкоди судом взято до уваги, що пошкодження частини будинку позивачки об`єктивно здатні спричинити істотні негативні емоційні переживання, відчуття тривоги та дискомфорту. Разом із тим, суд врахував, що в результаті пожежі було пошкоджено частину будинку, а не знищено житло повністю. Позивач не надав доказів наявності у нього тяжких психічних розладів чи тривалого розладу здоров`я, безпосередньо пов`язаних з даною подією та інших негативних наслідків.
Суд вважав справедливим, розумним і таким, що відповідає дійсному характеру та глибині моральних страждань позивача, визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 25 000,00 грн. Саме така сума, на переконання суду, у достатній мірі відображає негативні немайнові наслідки, завдані позивачці, і водночас не призводить до її безпідставного збагачення.

Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2025 року доповнено рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопаад 2025 року у справі № 712/9776/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу та проведення експертного будівельно-технічного дослідження в розмірі 22925,00 грн.
Додаткове рішення суду мотивовано тим, щоз урахуванням заперечень представника відповідачки, обсягу фактично виконаних адвокатом робіт, значення спору для позивачки та розміру задоволених позовних вимог, суд вважав обґрунтованим та таким, що відповідає розумній необхідності в цій справі, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в меншому розмірі, ніж заявлено, а саме в розмірі 10 000,00 грн. У решті суми витрат на професійну правничу допомогу заява про їх стягнення підлягає відхиленню як така, що не відповідає критеріям співмірності та розумності.
Водночас, витрати ОСОБА_1 на проведення експертного будівельно-технічного дослідження в сумі 15 000,00 грн є підтвердженими, реальними, необхідними та розумними за своїм розміром, у зв`язку з чим підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_2 в повному обсязі. 
Визначаючи конкретний розмір відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 9170 грн. та за проведення експертного будівельно- технічного дослідження в сумі 13 755 грн., суд виходив із принципу пропорційності даних витрат розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 24 грудня 2025 року, ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення необгрунтованим, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2025 року, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. 
Вважаючи додаткове рішення суду першої інстанції незаконним, просить його скасувати. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження її вини у виникненні пожежі у будинку, тому вона не має нести відповідальність за завдану шкоду.
Вказує, що у справі не було проведено комплексного електротехнічного та пожежно-технічного дослідження для встановлення обставин пожежі. Крім того, не було проведено і експертизу для визначення розміру збитку.
Стверджує, що заявлений розмір матеріальної шкоди є невірним, оскільки будинок та ремонт у ньому не були новими, а експертний розрахунок проведено, виходячи з вартості нових будівельних матеріалів, у зв`язку з чим визначена сума є завищеною та не відповідає реальному розміру збитків.
Також заперечує проти стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не надала жодних доказів душевних страждань чи погіршення психоемоційного стану (зокрема висновків психолога чи інших спеціалістів).
Також відповідач заперечує проти стягнення з неї витрат на проведення експертизи та не погоджується зі стягнутим розміром витрат на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзивах на апеляційну скаргу, які надійшли через підсистему «Електронний суд» 30 січня та 05 березня 2026 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Лісовенко Д.І. вважаючи, що оскаржувані рішення відповідають вимогам чинного законодавства та ухвалені відповідно до норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2025 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2025 року - залишити без змін.

Фактичні обставини справи 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є співвласником 37/100 частини житлового будинку садибного типу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Інші частини цього будинку належать відповідачці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями правовстановлюючих документів, витягами з реєстрів речових прав та листуванням між співвласниками.
З відомостей із реєстру прав власності на нерухоме майно убачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 39/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
У денний час доби 17.03.2025 у частині вказаного житлового будинку сталася пожежа. Згідно з актом про пожежу, складеним головним інспектором ВЗНС Черкаського районного управління ГУ ДСНС України в Черкаській області, та висновком про причини виникнення пожежі № 10 від 20.03.2025, осередок пожежі знаходився в горищному приміщенні частини будинку, яка належить ОСОБА_2 , а причиною її виникнення визначено необережне поводження з вогнем. Зі змісту зазначеного висновку та пояснень, наданих ОСОБА_2 працівникам ДСНС, убачається, що її син ОСОБА_4 допускав куріння у житловому будинку. Після виникнення пожежі ОСОБА_4 був госпіталізований до Смілянського психоневрологічного інтернату, при цьому під час його транспортування до медичного закладу в кареті швидкої допомоги у нього були виявлені сірники. Унаслідок пожежі було пошкоджено частини будинку, що належать як позивачу, так і іншим співвласникам.
Із листа Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області від 30.06.2025 убачається, що повідомлення про пожежу 17.03.2025 зареєстроване в журналі єдиного обліку за № 20717 за попередньою кваліфікацією «пожежа». За результатами перевірки заступником начальника – начальником слідчого відділу Черкаського РУП ГУНП встановлено відсутність достатніх даних про наявність у діянні будь-якої особи складу кримінального правопорушення та підстав для внесення відомостей до ЄРДР. Прийнято рішення про подальший розгляд звернення в порядку КУпАП та Закону України «Про звернення громадян». При цьому, в листі підтверджено, що згідно з актом про пожежу та висновком про причини її виникнення пожежа сталася внаслідок необережного поводження з вогнем.
На замовлення позивача Бюро судових експертиз ТОВ «Контакт-сервіс» провело експертне будівельно-технічне дослідження щодо визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт у частині житлового будинку, що належить ОСОБА_1 , пошкодженій у результаті пожежі 17.03.2025. У висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 21.05.2025 № 24/25/буд визначено, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт у 37/100 частинах житлового будинку, пошкоджених унаслідок зазначеної пожежі, станом на 21.05.2025 становить 1 366 128,00 грн.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення суду першої інстанції відповідають.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У частинах четвертій та п`ятій статті 319 ЦК України зазначено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 322 ЦК України).
Нормами статей 151, 156, 177 Житлового кодексу України визначено, що громадяни (власники, наймачі, члени їх сімей) зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.
У статті 2 Кодексу цивільного захисту України визначено низку термінів.
Пожежа – неконтрольований процес горіння, внаслідок якого знищується або пошкоджується майно, природні ресурси, а також виникають небезпечні чинники, що створюють загрозу життю та здоров`ю людей, тварин, негативно впливають на навколишнє природне середовище.
Пожежна безпека – стан захищеності життя та здоров`я людини, майна, навколишнього природного середовища від пожеж, що характеризується досягненням прийнятного рівня ризику виникнення пожежі.
Відповідно до частини шостої статті 55 Кодексу цивільного захисту України обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в жилих приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів покладається на квартиронаймачів і власників квартир, а в жилих приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями – на їх власників або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.
У пункті 3.7.2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України питань житлово-комунального господарства України від 17 травня 2005 року № 76, забезпечення пожежної безпеки в жилих будинках покладається на власників цих будинків або на уповноважені ними органи, а в жилих приміщеннях (квартирах) також і на їх власників, наймачів (орендарів). Взаємні зобов`язання власника будинку, власника, наймача (орендаря) жилого приміщення щодо забезпечення пожежної безпеки повинні визначатися договором. Забезпечення пожежної безпеки в інших окремо розташованих на прибудинковій території спорудах і гаражах покладається на їх власників.
Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Зобов`язання про відшкодування шкоди – це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Тлумачення змісту статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria», № 68490/01, § 62).
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 925/1478/16, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Подібний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14, від 03 квітня 2024 року у справі № 372/3527/18, від 29 січня 2025 року у справі № 639/2659/22.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що позивачка довела наявність шкоди і причинно-наслідковий зв`язок між заподіяною їй шкодою та безпосередньо пожежею, осередок якої виник у житловому приміщенні відповідачки ОСОБА_2 , за пожежну безпеку якого вона відповідає як власник, внаслідок необережного поводження з вогнем.
Заперечуючи проти позову та вказуючи на те, що причина пожежі не встановлена та відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та наслідками у вигляді пожежі, ОСОБА_2 не надала до суду жодних доказів на підтвердження наведених обставин. Такі доводи побудовані виключно на припущеннях, що не узгоджується з частиною шостою статті 81 ЦПК України.
Крім того, вказуючи про те, що у справі не проведено комплексного електротехнічного та пожежно-технічного дослідження за фактом виникнення пожежі, відповідачка клопотань про її проведення у суді першої та апеляційної інстанцій не заявляла, хоча саме на неї покладено обов`язок спростування вини.
Доводи апеляційної скарги про те, що акт про пожежу та висновок про причини виникнення пожежі №10 не підтверджують наявність вини відповідача у завданні матеріальної шкоди, оскільки містять лише інформацію щодо факту пожежі, а також щодо ймовірної причини її виникнення без з`ясування точної причини, не заслуговують на увагу. Клопотань про проведення пожежно-технічної та судової будівельно-технічної експертиз від ОСОБА_2 не надходило.
За таких обставин, відповідач не надала належних доказів, які б спростовували вимоги позивача і надані ним докази про те, що пошкодження майна сталося внаслідок необережного поводження з вогнем.
Враховуючи, що на підтвердження розміру матеріальної шкоди позивачкою надано Висновок №24/25/буд. експертного будівельно-технічного дослідження від 21.05.2025 року, в якому визначено, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт становить 1366128,00 грн., а доказів на спростування вказаної суми відповідачем не надано, то колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість задоволення судом першої інстанції позовних вимог в цій частині.
Також, дійшовши правильного висновку про те, що через пожежу ОСОБА_1 понесла матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження майна, на відновлення якого потрібні як певні зусилля, так і час, що спричиняє додаткові незручності та створює дискомфорт у її житті, а відповідач в свою чергу не вчиняла дій щодо відшкодування спричиненої шкоди та не сприяла зменшенню негативних наслідків пожежі, що безумовно завдало позивачці душевих страждань, на підставі чого суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов і в частині стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги у частині відсутності висновку психолога, як доказу завданої моральної шкоди, то колегія суддів враховує наступне.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте, розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).
Висновок психолога не є визначальним доказом при обґрунтуванні наявності заподіяної моральної шкоди, а може лише бути одним із доказів, якому судом надається відповідна правова оцінка. Відсутність такого висновку не свідчить про неможливість суду на підставі інших доказів у справі визначити обґрунтованість вимог щодо її завдання.
З урахуванням встановлених обставин справи та розподілу тягаря доказування підстав стверджувати, що відповідач довела відсутність протиправності та вини у заподіянні моральної шкоди, немає.
При цьому, розмір моральної шкоди, який був задоволений судом першої інстанції, відповідає характеру та обсягу страждань, якого зазнала позивач, характеру немайнових втрат, а також засадам розумності, виваженості та справедливості.
Цим самим спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів, а суд не встановив, якими неправомірними діями та за якої вини відповідач завдала позивачці шкоди.
З викладеного слідує, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого об`єктивного підтвердження за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині скасування додаткового рішення.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).
Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо суд під час ухвалення основного судового рішення не визначив способу його виконання або не вирішив питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою–п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин третьої та восьмої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16 (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (mutatis mutandis рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 268).
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. […] У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Вирішуючи питання про відшкодування позивачці понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що цей позов задоволено частково, а сторона позивача надала належні докази (договір-доручення про надання правничої допомоги від 21.05.2025, відповідно до п. 4.2 якого гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою; додаткову угоду до зазначеного договору, якою конкретизовано розмір гонорару адвоката та порядок його сплати за представництво у цій справі в сумі 42 000,00 грн. 
Разом із тим, взявши до уваги обсяг виконаної адвокатом роботи, значення спору для позивача та розмір задоволених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про те, що позивач має право на компенсацію вказаних витрат у розмірі 10 000,00 грн.
Крім того, судом були враховані заперечення сторони відповідача, які полягали в тому, що адвокат Лісовенко Д.І. здійснював представництво позивача в іншій цивільній справі, пов`язаній із тим самим фактом пожежі, у зв`язку з чим частина підготовлених процесуальних документів могла бути використана з урахуванням вже наявної правової позиції та доказової бази.
Таким чином, судом першої інстанції визначено розмір відшкодування витрат на правничу допомогу з урахуванням принципів розумності, справедливості, співмірності та пропорційності.
Щодо витрат, понесених позивачем на проведення будівельно-технічного дослідження
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Частиною 6 ст. 139 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Згідно із частинами першою, п`ятою – сьомою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.
Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22, на яку вірно послався суд першої інстанції.
На підтвердження понесення позивачем судових витрат пов`язаних із залученням експерта, позивачем надано висновок № 24/25/буд. експертного будівельно-технічного дослідження від 21.05.2025 та платіжну інструкцію від 03.06.2025, відповідно до якої позивачем за проведення експертизи сплачено 15 000,00 грн.
Отже, судом першої інстанції правомірно відшкодовано стороні понесені нею витрати на оплату експертизи у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі додаткове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції (основне і додаткове) – залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 258,374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2  - залишити без задоволення. 
РішенняСоснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2025 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча   О.В. Карпенко

Судді   О.М. Новіков

Ю.В. Сіренко

/повний текст постанови суду виготовлений 25 березня 2026 року/