Справа № 523/17014/25
Провадження №2/523/2549/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" березня 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого – судді Малиновського О.М. 
за участю секретаря – Березніченко В.Є. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.
ОСОБА_1 19.08.2025р. звернулась до суду з позовними вимогами в яких просить стягнути на свою користь з Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради (далі за текстом КНП «ОРКПЦ»): 
середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.04.2022р. до 16.05.2025р. в розмірі 430 711,20грн.;
моральну шкоду в розмірі 100 000грн. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 16.05.2025р. у справі №523/4451/22 було скасовано наказ «24-кз від 04.04.2022р. про її звільнення, а її було поновлено на посаді бактеріолога бактеріологічної лабораторії з 04.04.2022р. 
На підставі вказаного рішення суду, наказом по КНП «ОРКПЦ» від 16.05.2025р. її було поновлено на роботі. 
Позивач зазначає, що при зверненні до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі, вона не заявляла вимоги про стягнення з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. На думку позивача, у зв`язку з незаконним звільненням, вона перебувала у вимушеному прогулі з 04.04.2022р. по 16.05.2025р. Відтак, в силу ч.2 ст.235 КЗпП України вона має право на стягнення середнього заробітку за вказаний вище період у розмірі 430 711,20грн., виходячи з того, що тривалість вимушеного прогулу складає 815днів, з розрахунку, що її середньоденний заробіток на час звільнення складав 528,48грн. 
В частині моральної шкоди позов мотивований тим, що після звільнення вона перенесла психологічний стрес, погіршився стан її здоров`я, внаслідок чого вона проходила лікування, крім того, незаконне звільнення поставило її в пригнічене положення, призвело до приниження честі, гідності та ділової репутації перед колегами та знайомими. 
Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. 
Представник КНП «ОРКПЦ» не погоджуючись з позовними вимогами 23.09.2025р. через систему «Електронний суд» направив до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, який розпочався з дня ознайомлення її з наказом про звільнення, а саме з 14.04.2022р. Втім з позовними вимогами ОСОБА_1 звернулась лише 19.08.2025р. 
Окрім цього, представник відповідача вважає, що позивачем неправильно проведений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який в силу ч. 2 ст. 235 КЗпП України не може бути більш як за один рік. 
В частині стягнення моральної шкоди вважає, що позовні вимоги не доведені. 

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.
Ухвалою судді від 22.08.2025р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. 
Ухвалою судді від 08.09.2025р. відкрито провадження у справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
23.09.2025р. до суду надійшов відзив на позовну заяву.
14.01.2026р. в протокольній формі судом задоволено клопотання представника відповідача, були витребувані з архіву Пересипського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи у справі № 523/4451/22.
Ухвалою суду від 09.03.2026р. постановленою в протокольній формі клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України було відмовлено. 

ІІІ. Позиції сторін.
ОСОБА_1 та її представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні посилаючись на мотиви викладені у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
Суд, заслухавши ОСОБА_1 її представників, представника відповідача, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, дійшов такого висновку.
Наказом КНП «ОРКПЦ» від 04.04.2022р. №24-кз ОСОБА_1 була звільнена з посади бактеріолога бактеріологічної лабораторії за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 16.05.2025р. у справі № 523/4451/22, яке набрало законної сили, був скасований наказ КНП «ОРКПЦ» від 04.04.2022р. №24-кз про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.36 КЗпП України та поновлено останню на посаді бактеріолога бактеріологічної лабораторії КНП «ОРКПЦ».
Питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 у позовній заяві не ставила та судом таке під час ухвалення рішення суду не розглядалось. 
Як слідує з рішення суду та матеріалів вказаної вище цивільної справи ОСОБА_1 перебувала у вимушеному прогулі з 04.04.2022р. до 15.05.2025р., тобто до дня, що передував дню ухвалення судом рішення суду про її поновлення на роботі. 
Згідно представленої довідки КНП «ОРКПЦ» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на час її звільнення (04.04.2022р.) складала 528,48грн. При цьому ОСОБА_1 на час звільнення працювала п`ять днів на тиждень з суботою та неділею вихідними днями. Зазначені обставини були визнані сторонами по справі під час розгляду справи по суті спору, а відтак в силу частини першої статті 81 ЦПК України не підлягають доказуванню. 
Предметом дослідження даної цивільної справи є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який позивачка ґрунтує на незаконному звільненні із займаної посади, а також стягнення моральної шкоди. 

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст.233 КЗпП України у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу). 
Відповідно до положень частини другої статті 235 КЗпП України - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Абзацом 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до ст.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як було встановлено судом та зазначено вище, згідно представленої довідки № б/н дохід ОСОБА_1 за березень-лютий 2022 року склав 22196,46грн., фактично відпрацьовано 21 робочиї день. Відтак, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , що передувала звільненню, складала 528,48грн. 
Період перебування ОСОБА_1 у вимушеному прогулі тривав з 05.04.2022р. (наступний день після звільнення) до 15.05.2025р. (останній день, що передував поновленню на роботі), що складає 1137 календарних днів, з яких 813 робочих дня. 
Отже, приймаючи до уваги період перебування ОСОБА_1 у вимушеному прогулі (з 05.04.2022р. до 15.05.2025р.) з урахуванням середньоденного заробітку (528,48грн.), середній заробіток, який належить виплаті позивачці складає 429 654,24грн. (534,28грн. х 813 робочих дня).
Суд не приймає та відхиляє доводи представника відповідача про обмеження виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу не більше ніж за один рік, з огляду на те, що таке обмежене, яке передбачено частиною другою статті 235 КЗпП України, можливо лише у випадку розгляду заяви про поновлення на роботі більше одного року, за умови вини працівника у розгляді справи. Представником відповідача не доведено обставин винної поведінки ОСОБА_1 в розгляді справи про її поновлення більше одного року. 
Водночас вирішуючи питання про визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню, суд виходить з таких мотивів. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказано, що: «середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи».
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який просить стягнути ОСОБА_1 за своїм правовим змістом є заробітною платою.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року), тобто на час звільнення ОСОБА_1 (04.04.2022р.), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку об`єднаної палати КЦС ВС (у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18) щодо строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, визначивши, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Водночас, Законом України від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Отже, з огляду на дії частини другу статті 233 КЗпП України у часі, з врахуванням виниклих між сторонами по справі правовідносин слід виділити два періоди: 
з 04.04.2022р. (час звільнення ОСОБА_1 ) по 19.07.2022р. (час набрання законної сили змін до частини другої статті 233 КЗпП України) – в який строки позовної давності на вимоги працівника про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди не застосовувалися;
з 19.07.2022р. по 16.05.2025р. (день поновлення ОСОБА_1 , на роботі) – в який діяли обмежувальні строки звернення до суду, зокрема за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди протягом трьох місяців з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Тож для вирішення питання, яку редакцію статті 233 КЗпП України застосовувати до спірних правовідносин, необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з позовом у цій категорії спорів.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
У Рішенні від 12 липня 2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі, і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Єдиний виняток з цього правила, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп).
Аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»(19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України(у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Про порушення своїх трудових прав в частині її незаконного звільнення з 04.04.2022р. ОСОБА_1 дізналася 14.04.2022р. – після ознайомлення її з наказом про звільнення. 
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ОСОБА_1 звернулася 19.08.2025р. Тобто з пропуском встановленого трьох місячного строку, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України в редакції з 19.07.2022р.
Таким чином, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.07.2022р. до 16.05.2025р. не підлягають задоволенню з огляду пропуску нею строку позовної давності на звернення до суду, встановленого діями статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» з 19.07.2022 року, та відсутністю достатніх та правових підстав для його поновлення. 
Суд не приймає до уваги посилання представника позивача, що відлік строку на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відраховувати з час ухвалення рішення по справі від 16.05.2025р., з огляду на те, що порушення трудових прав ОСОБА_1 відбулось 04.04.2022р. та саме з цього часу слід відраховувати строк на звернення до суду, по-друге, навіть якщо і відраховувати строк з дня ухвалення рішення про її поновлення, а саме з 16.05.2025р., ОСОБА_1 звернулася до суду 19.08.2025р., тобто також з пропуском трьох місячного строку. 
Разом з тим, приймаючи до уваги, що в період з 04.04.2022р. до 19.07.2022р. частиною другою статті 233 КЗпП України не обмежувалися в часі права на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 40 164,48грн. за таким розрахунком. 
Середньоденний заробіток звільнення ОСОБА_1 - 528,48грн. слід помножити на 76 робочих дня.
За таких ще самих мотивів ОСОБА_1 пропущений строк на звернення до суду з позивними вимогами про стягнення моральної шкоди, право на звернення по яких тривало з 04.04.2022р. до 04.07.2022р. в редакції частини другої статті 233 КЗпП України до 19.07.2022р. 
Разом з тим суд відхиляє посилання представника відповідача про застосування до виниклих правовідносин статті 257 ЦК України в частині строку позовної давності, так як до виниклих трудових правовідносин у даній справі підлягає застосування дії норми статті 233 КЗпП України. 
Водночас в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити не внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності, а внаслідок їх недоведеності. 
Так, частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає віднього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Як зазначено вище рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 16.05.2025р. у справі №523/4451/22 позов ОСОБА_1 задоволено, був скасований наказ КНП «ОРКПЦ» від 04.04.2022р. №24-кз про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.36 КЗпП України та поновлено її на посаді бактеріолога бактеріологічної лабораторії КНП «ОРКПЦ».
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення моральної шкоди позивач вказує, що вона перенесла психологічний стрес, погіршився стан її здоров`я, внаслідок чого вона проходила лікування, крім того, незаконне звільнення поставило її в пригнічене положення, призвело до приниження честі, гідності та ділової репутації перед колегами та знайомими.
Водночас, суд зауважує, що сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених страждань і втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.
Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, у зв`язку із тим, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та завданою їй моральною шкодою. 
Зокрема, на підтвердження спричиненої моральної шкоди позивачем до матеріалів справи не надано документів медичного характеру, якими б підтверджувалось, що вона перенесла психологічний стрес, стан її здоров`я після її звільнення погіршився по відношенню до стану її здоров`я до звільнення, та взагалі будь-які медичні документи, які підтверджують проходження нею лікування. 
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди слід відмовити внаслідок недоведеності позовних вимог в цій частині. 

VІ. Судові витрати. 
В силу статті 141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідача на користь держави слід стягнути несплачений судовий збір в розмірі 401,64грн. 
Керуючись ст.ст.12,13,76,141,259,263-265,268,279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задовольнити частково. 
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 40164,48грн., з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Стягнути Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради на користь держави судовий збір в розмірі 401,64грн.
В іншій частині стягнення позовні вимоги залишити без задоволення. 

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради, код ЄДРПОУ №02008342, місцезнаходження, м. Одеса, вул. Нежданової, буд.32. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.
Повне рішення суду складено 13 березня 2026р. 

Суддя