ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 761/10636/16-к
провадження № 51-3340 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
захисника  ОСОБА_6 (у режимі 
відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 та засудженого на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року, якими
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця  
АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Шевченківський районний суд м. Києва вироком від 29 лютого 2024 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року, засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За змістом судових рішень ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 10 жовтня 2015 року приблизно о 08:40, перебуваючи на вул. Старовокзальній, 13-А у м. Києві, повторно, відкрито викрав з рук ОСОБА_8 мобільний телефон «Samsung galaxy A3» з додатково встановленим програмним забезпеченням, в якому перебували сім-карти мобільних операторів «Київстар» та «МТС» , спричинивши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 6 132 грн.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями через неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати, звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закрити провадження у справі.
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що:
- суд першої інстанції:
- не дослідив відео з камер відеоспостереження з місця злочину та з ломбарду, не призначив експертизу для ідентифікації особи та не допитав особу, яка збувала викрадене майно;
- не перевірив його алібі (був у госпіталі);
- неправильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК, оскільки не встановив наявності повторності, співучасті, застосування насильства або погрози його застосування;
- у вироку не навів аналізу доказів, мотивів їхньої допустимості та достовірності;
- суд апеляційної інстанції:
- не дослідив усіх обставин справи, не виправив порушень, допущених судом першої інстанції, провів формальний апеляційний розгляд;
- суди:
- безпідставно не задовольнили клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності.
Захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати, на підставі статей 49, 106 КК звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження. 
Свої вимоги у касаційній скарзі захисник обґрунтовує тим, що:
- відмовляючи у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, суди першої та апеляційної інстанцій порушили вимоги кримінального процесуального закону;
- суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що:
- станом на 02 червня 2025 року з дня вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, минуло понад 7 років, а отже закінчився строк давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності;
- інкримінований злочин ОСОБА_7 вчинив у сімнадцятирічному віці;
- після вказаного кримінального правопорушення не вчиняв іншого злочину, підтвердженого обвинувальним вироком. 
Від прокурора Київської міської прокуратури надійшли заперечення, в яких він, із наведенням відповідних обґрунтувань, просить касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджений підтримали касаційні скарги та просили їх задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг та просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що є посилання у касаційній скарзі ОСОБА_7 . 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
За приписами ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - під кутом зору достатності та взаємозв`язку. 
Згідно зі ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
У поданих касаційних скаргах сторона захисту покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового провадження, що, на їхню думку, є достатніми підставами для скасування судових рішень, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Суд уважає доводи захисника та засудженого такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів.
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
При цьому суд урахував:
- показання потерпілої ОСОБА_9 про обставини викрадення у неї 10 жовтня 2015 року на вулиці мобільного телефону та про те, що у відділі поліції вона впізнала ОСОБА_7 як особу, яка вчинила цей злочин, що підтверджується протоколом від 21 січня 2016 року пред`явлення для впізнання за фотознімками;
- відомості, що містяться у:
- протоколі від 10 жовтня 2015 року огляду місця події - ділянки місцевості на вул. Старовокзальній, 13-А у м. Києві, під час якого виявлено наявність камер відеоспостереження на будівлі відділення банку «Михайлівський», які направлені на місце вчинення злочину;
- протоколі від 04 лютого 2016 року з камер відеоспостереження, при перегляді якого суд установив присутність чоловіка, зовні схожого на ОСОБА_7 , поряд із потерпілою ОСОБА_8 .
Отже суд першої інстанції на підставі вказаних доказів встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_7 , та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що він вчинив суспільно небезпечне діяння, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 186 КК.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку інших доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом, з дотриманням вимог КПК, правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
Вирок суду першої інстанції належним чином умотивований. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, диспозиції статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог ст. 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення. 
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, пом`якшуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення у неповнолітньому віці, дані про особу винного, зокрема те, що раніше не судимий в силу ст. 89 КК, характеризується посередньо.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків:
- сукупність досліджених судом першої інстанції доказів є достатньою для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК;
- кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК є правильною;
- доводи обвинуваченого про його перебування на час інкримінованих подій у госпіталі нічим не підтверджені;
- позиція обвинуваченого про його непричетність до вчиненого злочину з посиланням на те, що відео з камер відеоспостереження не має зображення, схожого на нього, спростовується даними протоколу огляду з відеозапису від 04 лютого 2016 року, згідно з яким на відеозаписі зафіксована особа, зовні схожа на ОСОБА_7 ;
- покладені в основу вироку докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їхній достовірності, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей;
- суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання з дотриманням вимог статей 50, 65-67 КК;
- підстави для зміни чи скасування вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 відсутні.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з викладеними в судових рішеннях висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведення винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, уважає їх достатньо обґрунтованими й переконливими, а доводи ОСОБА_7 - безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів уважає, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Доводи засудженого про неправильну кваліфікацію його дій
Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі покликається на неправильну, на його погляд, кваліфікацію його дій.
Цей довід також був предметом перевірки апеляційного суду, який за результатом апеляційного розгляду цього кримінального провадження підтвердив висновки суду першої інстанції та визнав правильною кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК, з чим погоджується колегія суддів.
Так, відповідно до примітки ст. 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 10 жовтня 2015 року до 1-го ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшла заява ОСОБА_8 про відкрите викрадення її майна та ці відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК.
В ході проведення перевірки органом досудового розслідування було встановлено, що 17 грудня 2014 року ОСОБА_7 оголошено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК. 
У зв`язку з цим слідчий СВ ВП № 1 Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві постановою від 10 лютого 2016 року у кримінальному провадженні № 12015100100012171 перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 186 на ч. 2 ст. 186 КК. 
На момент скерування обвинувального акта до суду ОСОБА_7 був засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК, який на час розгляду цього кримінального провадження набрав законної сили, а відтак кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 за кваліфікуючою ознакою повторність є правильною. 
За іншими кваліфікуючими ознаками ч. 2 ст. 186 КК - співучасть, застосування насильства або погрози його застосування - ОСОБА_7 не обвинувачувався.
Тому доводи засудженого в цій частині є неспроможними.
Доводи захисника та засудженого про безпідставну відмову судами у клопотаннях про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності
Засуджений ОСОБА_7 і захисник ОСОБА_6 у своїх касаційних скаргах стверджують про порушення судами вимог кримінального процесуального закону через відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.
За приписами п. 4 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років у разі вчинення тяжкого злочину.
Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у ч. 1 цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (ч. 3 ст. 49 КК).
Відповідно до ст. 106 КК:
- звільнення від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у віці до вісімнадцяти років, застосовується відповідно до статей 49 та 80 цього Кодексу з урахуванням положень, передбачених цією статтею (ч. 1);
- до зазначених осіб встановлюються такі строки давності:
1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку;
2) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину;
3) сім років - у разі вчинення тяжкого злочину;
4) десять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину (ч. 2).
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК, за яке засуджено ОСОБА_7 (відповідно до приписів ч. 5 ст. 12 цього Кодексу є тяжким), вчинено останнім 10 жовтня 2015 року. 
З огляду на викладені вище норми закону у цьому кримінальному провадженні строк давності притягнення  ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності становить сім років, тобто на день розгляду судами кримінального провадження строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 186 КК закінчився і у зв`язку з цим сторона захисту заявляла відповідні клопотання. 
Відмовляючи у задоволенні клопотань захисника та засудженого про застосування строків давності, суди послались на те, що після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, ОСОБА_7 03 лютого 2022 року вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 187 КК, у зв`язку з чим строк давності перервався та на момент розгляду провадження не закінчився.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.
Згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Такий конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в законі України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7, ч. 1 ст. 17 КПК). 
Тож згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.
Проте за пред`явленим ОСОБА_7 обвинуваченням за ч. 3 ст. 187 КК судовий розгляд кримінального провадження ще не закінчений, обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 не ухвалювався.
З огляду на наведене колегія суддів уважає, що суди необґрунтовано відмовили в задоволенніклопотання сторони захисту та неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосували закон, який підлягав застосуванню.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.
Приписами ст. 285 КПК установлено загальні положення кримінального провадження під час звільнення особи від кримінальної відповідальності: 
- особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність;
- особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення;
- підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.
Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою.
Беручи до уваги позицію засудженого ОСОБА_7 під час касаційного розгляду, який не заперечував щодо його звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 186 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, колегія суддів касаційного суду вважає, що судові рішення стосовно ОСОБА_7 підлягають скасуванню, а кримінальне провадження - закриттю у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності. 
З урахуванням викладеного касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга захисника - задоволенню.
Керуючись статтями 433, 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати.
На підставі ст. 49 КК звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження стосовно нього - закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3