СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Харків Справа № 922/4345/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В. , суддя Тарасова І.В.
за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова (вх.№ 2804 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 (прийняту у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Лавренюк Т.А., ухвала підписана 15.12.2025) у справі №922/4345/25 
за позовом Салтівської окружної прокуратури міста Харкова, м.Харків, 
до 1) Харківської міської ради, м.Харків,
2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м.Харків,
3) фізичної особи-підприємця Веренич Сергія Васильовича, м.Харків
про визнання недійсним договору, зобов`язання повернення майна

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4345/25 у задоволенні заяви керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду обґрунтована тим, що з поданих прокурором матеріалів, не вбачається, що 3-ім відповідачем ФОП Вереничем С.В. здійснюються певні дії, які направлені на проведення відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб, зміна його призначення, поділ, виділ чи об`єднання, тобто доводи прокурора про зазначене ґрунтуються виключно на припущеннях. Вирішуючи відповідне питання суд також врахував, що ФОП Веренич С.В. набув у власність спірне нерухоме майно у 2014 році і до цього часу є його власником. При цьому, прокурором не надано суду будь-яких доказів, що протягом цих майже 11 років ФОП Вереничем С.В. вживалися будь-які дії стосовно цього майна, які можна розцінити як спробу істотно ускладнити чи унеможливити повернення цього майна його законному власнику, як на цьому наполягає прокурор, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Керівник Салтівської окружної прокуратури міста Харкова не погодився з ухвалою суду першої інстанції та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4345/25 та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі; здійснити перерозподіл судових витрат; судовий збір за подання апеляційної скарги стягнути з відповідачів за відповідними реквізитами.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на наступне:
- спірне майно під час розгляду справи без вжиття заходів забезпечення позову може бути відчужене відповідачем як на користь недобросовісного, так і на користь добросовісного набувача. При цьому згідно сталої судової практики саме наявність або відсутність відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є вирішальним критерієм для надання статусу новому набувачу (добросовісність чи недобросовісність) та містить інформацію про наявність спору про право в суді, детальну інформацію щодо якої потенційний набувач вже може отримати у вільному доступі - на сайтах Судова влада України та Єдиний державний реєстр судових рішень. Забезпечення позовів у справах цієї категорії відповідає не лише меті збереження майна, що підлягає поверненню у випадку задоволення позову, а і захисту інтересів добросовісних набувачів, які у випадку придбання спірного майна нестимуть у подальшому надмірний тягар у випадку, якщо вирішуватиметься питання витребування у таких добросовісних набувачів спірного майна. Останнє в свою чергу матиме наслідком порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції;
- без встановлення обмежень на час розгляду справи фактичний власник спірного нерухомого майна ФОП Веренич С.В. може розпорядитися своєю власністю на власний розсуд в будь-який час;
- спірне майно вибуло з власності територіальної громади внаслідок активних протиправних дій відповідача, яким всупереч передбаченої процедури подано заяву про надання дозволу на приватизацію, достеменно знаючи, що відповідні правові підстави для набуття комунального майна у спрощеному порядку - відсутні. Така недобросовісність свідчить про те, що відповідач вже переступив законодавчі обмеження та може повторно, будучи обізнаним про наявність спору, здійснювати свої права недобросовісно, на шкоду інтересам територіальної громади;
- подальше ймовірне відчуження майна на користь інших осіб, передача нерухомого майна в оренду, зміна його призначення (з нежитлового на житлове тощо), поділ, виділ чи об`єднання ускладнить виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Вчинення будь-яких реєстраційних дій з нерухомим майном до закінчення судового розгляду, у разі задоволення позову, призведе до необхідності зміни позовних вимог або вирішення спорів з іншими позовними вимогами та з іншими особами, яким це майно може бути передане в оренду або іншим чином відчужено;
- наявність у ФОП Веренича С.В., правомочностей власника майна вказує на можливість у будь- який момент, в тому числі під час розгляду справи судом, розпорядитись спірним майном на користь третіх осіб. Зокрема, ФОП Веренич С.В. знаючи про наявність судового спору та задоволення позову прокурора, з метою утруднення у майбутньому виконання судового рішення, свідомо може здійснювати дії щодо розпорядження спірним майном та як власник може ініціювати питання щодо зміни призначення та виду його функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень, шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами;
- судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі встановлено надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування та не надано належної оцінки доказам щодо можливого ухилення відповідача ФОП Веренича С.В. від виконання рішення у даній справі.
03.02.2026 до суду від ФОП Веренича С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №1372), в якому останній проти апеляційної скарги заперечує, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на те, що дії відповідача 3 не можна охарактеризувати як недобросовісні, адже ним було виконано усі вимоги, що ставилися відповідачем 2, а тому він навіть не уявляв про можливу помилку, не говорячи про співучасть у порушенні закону з боку органу місцевого самоврядування. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачем 3 здійснюються певні дії, які направлені на проведення відчуження спірного майна на користь інших осіб, зміна його призначення тощо. ФОП Веренича С.В. набув у власність спірне майно у 2014 році і до цього часу є його власником.
11.02.2026 до суду від Харківської міської ради надійшли письмові пояснення (вх.№1716), в яких остання підтримала апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що заява позивача та його апеляційна скарга не містять доказів на підтвердження обставин вчинення третім відповідачем дій, направлених на відчуження нежитлових приміщень або передачу їх в користування іншим особам, або ж доказів на підтвердження підготовки до вчинення вказаних дій. В матеріалах справи також відсутні докази, які б підтверджували звернення інших осіб до відповідача із проханням надати в користування нежитлові приміщення, а сама по собі можливість розпоряджатися відповідачем, як власником своїм майном, жодним чином не свідчить про те, що ним будуть вжиті відповідні заходи. Наявність у третього відповідача такої можливості самої по собі, а також припущення заявника (позивача) про намір відповідача вчинити певні дії з огляду на наявність спору між сторонами, проте без надання будь- яких доказів реальності відповідних намірів в обґрунтування такого припущення, не може слугувати достатньою підставою для вжиття заявлених заходів забезпечення позову. Водночас забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо дій відповідача у майбутньому. 
Представник Харківської міської ради у судовому засіданні заявила клопотання про поновлення пропущеного строку для подання письмових пояснень.
Прокурор у судовому засіданні проти заяви першого відповідача про поновлення пропущеного строку подання письмових пояснень не заперечувала.
Колегія суддів, розглянувши клопотання Харківської міської ради про поновлення пропущеного строку для подання письмових пояснень, зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Згідно з частинами 1, 4 ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова (вх.№ 2804 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4345/25; призначено справу до розгляду на "12" лютого 2026 р. о 14:00 годині; встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу - до 28.01.2026, з доказами їх надсилання учасникам справи; встановлено учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо - до 28.01.2026.
В обґрунтування заявленого клопотання про поновлення пропущеного строку для подання письмових пояснень перший відповідач послалась на велике завантаження працівників Харківської міської ради, значні перебої з електропостачанням у місті, які не дали змоги вчасно подати відзив на апеляційну скаргу.
Враховуючи наведені Харківською міською радою обставини щодо пропущеного строку подання відзиву на апеляційну скаргу та ситуацію в країні, суд апеляційної інстанції вважає за можливе поновити останній пропущений строк подання письмових пояснень (які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу) та приймає їх до розгляду.
Прокурор у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги та просила суд її задовольнити.
Представник Харківської міської ради та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила суд у її задоволенні відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
ФОП Веренич С.В. у судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином ухвалою суду від 12.01.2026, що підтверджується рекомендованим листом про доставку поштового відправлення, яке повернулось до суду.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в грудні 2025 року керівник Салтівської окружної прокуратури міста Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до 1) Харківської міської ради, 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, 3) ФОП Веренич С.В., в якому просить суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.10.2013 № 5036-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем Вереничем Сергієм Васильовичем (код НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 2745;
- зобов`язати фізичну особу-підприємця Веренича Сергія Васильовича (код НОМЕР_1 ) повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04059243) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 160318463101, а саме - нежитлові приміщення 1-го поверху № ІV площею 10,0 кв.м, 2-го поверху № 1, 2 площею 55,6 кв.м, загальною площею 65,6 кв.м, розташовані в нежитловій будівлі літ. "А2-2" за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 83/26, а Харківську міську раду - прийняти у власність зазначені приміщення.
08.12.2025 до суду від Салтівської окружної прокуратури міста Харкова надійшла заява про забезпечення позову, в якій прокурор просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Міністерству юстиції України, усім його структурним підрозділам та відділам, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, нотаріусам тощо, вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна будь-які реєстраційні дії відносно приміщення (група приміщень), нежитлові приміщення 1-го поверху № ІV площею 10,0 кв.м, 2-го поверху № 1, 2 площею 55,6 кв.м, загальною площею 65,6 кв.м, розташовані в нежитловій будівлі літ. "А2-2" за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 83/26 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 160318463101).
15.12.2025 Господарським судом Харківської області прийнято оскаржувану ухвалу.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Порядок вжиття судом заходів забезпечення позову врегульований статтями 136, 137, 140, 144 Господарського процесуального кодексу України.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (статті 136 Господарського процесуального кодексу України).
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у пункті 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. 
Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 у справі № 914/257/23, від 06.03.2023 у справі № 916/2239/22.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 18.05.2023 у справі № 910/14989/22, від 24.06.2022 у справі № 904/8506/21.
За загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Водночас слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності. 
У випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (п. 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 13.12.2023 у справі № 921/290/23, від 31.05.2023 у справі № 906/1223/22, від 21.12.2022 у справі № 911/121/22.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Співмірність передбачає оцінку співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 16.11.2023 у справі № 921/333/23, від 13.07.2022 у справі № 904/4710/21.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 зазначила, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 Господарського процесуального кодексу України.
Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.
Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №907/269/22, від 04.04.2023 у справі №907/268/22, від 04.04.2023 у справі № 915/577/22.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31.10.2022 у справі № 910/4192/22, у немайнових спорах суд вживає заходів забезпечення позову з превентивною метою щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, та, зважаючи на завдання господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України), суд має встановити, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза унеможливлення чи суттєвого утруднення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача.
У справі № 910/1040/18 об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 16.08.2018 зазначила, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
У постановах Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 916/307/22, від 03.03.2023 у справі № 907/269/22, від 04.04.2023 у справі № 907/268/22, від 04.04.2023 у справі № 915/577/22 міститься висновок, що за змістом пункту 1 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт має стосуватися майна, належного до предмета спору.
Так, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, у постановах Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №904/1934/23, від 04.09.2025 у справі 914/444/25.
Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулася з відповідними вимогами у справі про банкрутство.
Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно, забороною відповідачу вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Визначення такого поняття як арешт майна міститься у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №643/12369/19. Так, арешт майна - це накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові кошти, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК України).
Предметом спору у даній справі є вимоги прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.10.2013 № 5036-В-С, та повернення нерухомого майна.
Підставою для звернення прокурора з вищевказаною позовною заявою стали матеріали кримінального провадження, якими, на думку заявника, підтверджено порушення процедури приватизації комунального майна шляхом його викупу орендарем без проведення поліпшень, без аукціону чи конкурсу.
В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову прокурор посилається на те, що без встановлення обмежень на час розгляду справи фактичний власник спірного нерухомого майна ОСОБА_1 може розпорядитися своєю власністю на власний розсуд в будь-який час. Подальше ймовірне відчуження майна на користь інших осіб, передача нерухомого майна в оренду, зміна його призначення (з нежитлового на житлове тощо), поділ, виділ чи об`єднання ускладнить виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Вчинення будь-яких дій з нерухомим майном до закінчення судового розгляду, у разі задоволення позову, призведе до необхідності зміни позовних вимог або вирішення спорів з іншими позовними вимогами та з іншими особами, яким це майно може бути передане в оренду або іншим чином відчужено. Таким чином, наявність у Веренича С.В. правомочностей власника майна вказує на можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи судом, але до прийняття ним остаточного рішення у справі, розпорядитись спірним майном на користь третіх осіб. До того ж, ОСОБА_1 , з метою утруднення у майбутньому виконання судового рішення, свідомо може здійснювати дії щодо розпорядження спірним майном та як власник може ініціювати питання щодо зміни призначення та виду його функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень, шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами.
Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що з поданих прокурором матеріалів, не вбачається, що 3-ім відповідачем ФОП Вереничем С.В. здійснюються певні дії, які направлені на проведення відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб, зміна його призначення, поділ, виділ чи об`єднання, тобто доводи прокурора про зазначене ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки такі висновки суперечать наведеній вище правовій позиції Верховного Суду щодо застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Колегія суддів звертає увагу на те, що наявність у ФОП Веренича С.В.  правомочностей власника спірного майна вказує на можливість у будь-який момент (в тому числі під час розгляду судом цієї справи, але до прийняття остаточного рішення) розпорядитися цим майном на користь третіх осіб, що може призвести до неможливості виконання рішення в цій справі про витребування спірного майна з володіння ФОП Веренича С.В. (у разі задоволення такого позову). 
Отже, існує реальна загроза того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення про витребування його з володіння третього відповідача у разі задоволення такого позову. 
Вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що зазначений захід забезпечення позову не завдає шкоди ФОП Вереничу С.В., адже не позбавляє його прав на володіння та користування майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів тощо, а лише тимчасово обмежить право розпорядитися спірним майном, відчужити його третім особам, передати нерухоме майно в оренду, іпотеку, змінити його призначення (з нежитлового на житлове тощо), поділити, виділити чи об`єднати. 
Заходи забезпечення позову є тимчасовими на період вирішення спору по суті та спрямовані на збереження існуючого становища до розгляду спору по суті (збереження спірного об`єкта у відповідному правовому статусі) з метою зупинення вчинення під час розгляду справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки, що можуть призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Заявлені заходи забезпечення безпосередньо стосуються предмета спору. 
Крім того, суд бере до уваги, що ФОП Веренич С.В. ані під час розгляду заяви господарським судом першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи не зазначив, яким чином вжиття наведених заходів та збереження у зв`язку з цим існуючого стану, порушують його права, та не навів обставин, що в сукупності свідчили б про можливість заявника отримати повний захист оспорюваного права в межах даного судового провадження без нових звернень до суду, якщо позов буде задоволено, але згадані заходи забезпечення позову у цій справі не будуть вжиті судом (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.09.2025 у cправі № 914/444/25).
Суд вважає слушними побоювання скаржника стосовно того, що перебування об`єктів нерухомого майна, що є предметом спору, у власності третього відповідача створює передумови для подальшої їх передачі цією особою у власність або в користування іншим особам. А подальше відчуження об`єктів нерухомого майна ФОП Вереничем С.В. до закінчення розгляду даного позову призведе до неможливості виконати рішення суду (в разі задоволення позову) та захистити права заявника в межах одного судового провадження без нових звернень до суду. 
З огляду на викладене, врахувавши предмет і підстави поданої заяви, колегія суддів вважає, що наявні підстави для вжиття визначених заявником заходів забезпечення позову, адже вони відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку з предметом позовних вимог та можуть забезпечити ефективний захист прав або інтересів позивача у разі ухвалення рішення про задоволення позову.
Натомість висновки місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заяви прокурора свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції приписів ст.ст. 136, 137 ГПК України та наведених правових позицій Верховного Суду, в зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а заява Салтівської окружної прокуратури міста Харкова про забезпечення позову (вх.№28438 від 08.12.2025) підлягає задоволенню.
Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, тому ухвала Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4345/25 підлягає скасуванню, як така, що ухвалена з порушенням норм процесуального права, а заява керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова про забезпечення позову (вх.№28438 від 08.12.2025) підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 269, 270, п.2 ч.1 статті 275, п.4 ч.1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 15.12.2025 у справі №922/4345/25 скасувати.
Заяву керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова про забезпечення позову (вх.№28438 від 08.12.2025) задовольнити.
Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Міністерству юстиції України, усім його структурним підрозділам та відділам, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, нотаріусам тощо, вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна будь-які реєстраційні дії відносно приміщення (група приміщень), нежитлові приміщення 1-го поверху № ІV площею 10,0 кв.м, 2-го поверху № 1, 2 площею 55,6 кв.м, загальною площею 65,6 кв.м розташовані в нежитловій будівлі літ. «А2-2» за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 83/26 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 160318463101).

Стягувач: Салтівська окружна прокуратура міста Харкова (вул. Глобинська, 23, м. Харків, Харківська обл., 61038, ЄДРПОУ 0291010825)

Боржник: Фізична особа-підприємець Веренич Сергій Васильович ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Дана постанова є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців із наступного дня після набрання нею законної сили.

Постанова набирає законної сили негайно після її оголошення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 16.02.2026.

Головуючий суддя Ярослава Олексіївна БІЛОУСОВА

Суддя Валентина Володимирівна ЛАКІЗА

Суддя Ірина Валеріївна ТАРАСОВА