ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/5400/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі – ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0606939-2405-0315-UA07060430000041345, №0606938-2405-0315-UA07060430000041345 від 29.04.2024, №0072401-2405-0315 від 12.03.2021, №1260500-2405-0315 від 09.09.2022, №0149675-2405-0315 від 24.04.2023. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 у 2014 році прийняла у дар 53/100 нежитлового приміщення (колишнього ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), загальною площею 640,9кв.м. (тобто 339,68 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке Турійська селищна рада визнала непридатним для використання за цільовим призначенням згідно довідки вих. №1421 від 16.09.2021.
Вказала, що ГУ ДПС у Волинській області прийнято податкові повідомлення-рішення №0606939-2405-0315-UA07060430000041345, №0606938-2405-0315-UA07060430000041345 від 29.04.2024, №0072401-2405-0315 від 12.03.2021, №1260500-2405-0315 від 09.09.2022, №0149675-2405-0315 від 24.04.2023, яким позивачу нараховано податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2023 рік в загальному розмірі 34 137,54 грн та пеню у розмірі 16 406,28 грн. 
Зазначила, що 31.03.2025 подала запит до ГУ ДПС у Волинській області про роз`яснення подвійного нарахування податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2023 рік з наданням копій відповідних ППР, на що ГУ ДПС у Волинській області листом повідомлено, що податкові повідомлення-рішення №0072401-2405-0315 від 12.03.2021, №0606939-2405-0315-UA07060430000041345 та №0606938-2405-0315-UA07060430000041345 від 29.04.2024 - відкликані, як такі що були сформовані помилково, натомість сформовано нове ППР з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2023 рік №0337369-2405-0317- UA07060430000041345 на суму 11 379,18 грн.
Вважаючи протиправними вищевказані податкові повідомлення-рішення, звернулась до суду із цим позовом.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду 10.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
У відзиві на позов представник відповідача позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити повністю, з підстав правомірності оскаржуваного ППР. Зазначив, що ОСОБА_1 є співвласником частини нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_1 , площею 339,68 кв.м, що підтверджується правовстановлюючими документами (дарування частини приміщення у 2014 році).
Податковий кодекс не містить застережень, що податок на нерухоме майно нараховується лише за умови використання приміщення за цільовим призначенням або у разі його придатності до експлуатації. Законодавець визначив, що володіння об`єктом нерухомості - достатня підстава для виникнення обов`язку зі сплати податку.
Зауважив, що ПКУ не передбачає спеціальних умов звільнення від податку на нерухоме майно у зв`язку з його технічним станом. Винятки зазначені у підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, згідно з яким від оподаткування звільняються: об`єкти, що перебувають у власності держави чи територіальних громад; об`єкти, які використовуються закладами освіти, охорони здоров`я, соціального захисту тощо; будівлі промисловості, які безпосередньо використовуються у виробництві; об`єкти сільськогосподарського призначення, за умови їх реального застосування в аграрному виробництві;
Вважає, що об`єкти, які залишаються зареєстрованими в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, є об`єктам оподаткування незалежно від їх фізичного стану.
У відповіді на відзив позивач підтвердив свої доводи, зазначені у позовній заяві та просив у задовольнити його позовні вимоги.
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 у 2014 році прийняла у дар на підставі договору дарування №89 від 30.01.2014, виданого Турійською державною нотаріальною конторою, 53/100 нежитлового приміщення (колишнього ресторану «Рушничок»), загальною площею 640,9кв.м. (тобто 339,68 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
29.04.2024 ГУ ДПС у Волинській області прийнято податкові повідомлення-рішення, якими позивачу нараховано податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2023 рік, а саме: №0606939-2405-0315-UA07060430000041345 на суму 22 758,36 грн, №0606938-2405-0315-UA07060430000041345 на суму 11 379,18 грн, при цьому, нараховано пеню на суму податкового боргу згідно податкових повідомлень-рішень №0072401-2405-0315 від 12.03.2021, №1260500-2405-0315 від 09.09.2022, №0149675-2405-0315 від 24.04.2023 на загальну суму 16 406,28 грн. 
31.03.2025 ОСОБА_1 подала запит до ГУ ДПС у Волинській області про роз`яснення подвійного нарахування податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2023 рік з наданням копій відповідних ППР.
03.04.2025 ГУ ДПС у Волинській області листом вих. №7122/6/03-20-24-05-06 повідомлено, що податкові повідомлення-рішення №0072401-2405-0315 від 12.03.2021, №0606939-2405-0315-UA07060430000041345 та №0606938-2405-0315-UA07060430000041345 від 29.04.2024 - відкликані, як такі що були сформовані помилково, натомість сформовано нове ППР з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2023 рік №0337369-2405-0317-UA07060430000041345 на суму 11 379,18 грн.
Вважаючи протиправними винесені податковим органом податкові повідомлення-рішення, ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірному рішенню, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульовано приписами статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно із статтею 10 ПК України, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.
Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Підпунктом 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Водночас у підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України наведені об`єкти, які не є об`єктом оподаткування за вказаною нормою закону.
Так, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 цього Кодексу, не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та які не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507, клас Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (1271) включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін. Цей клас не включає: споруди зоологічних та ботанічних садів.
Таким чином, перелік будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, визначений наведеною нормою, не є вичерпним та містить лише одне виключення.
Також, згідно з пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України з переліку об`єктів оподаткування податком виключені будівлі промисловості, які віднесені до групи Будівлі промисловості та склади (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Аналізуючи норми пп. «ж» та «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, слід дійти висновку, що законодавець визначив умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №0340/1905/18.
Таким чином, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).
Як слідує з матеріалів справи, що 53/100 нежитлового приміщення (колишнього ресторану «Рушничок»), загальною площею 640,9кв.м. (тобто 339,68 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належать позивачу на праві власності і щодо якого контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, не є будівлею, призначеною для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності та на позивача не поширюються податкові пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачені підпунктами "є" та "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Таким чином, суд переконаний, що належні позивачу 53/100 нежитлового приміщення є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень пп. «е» пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71 -VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції ст.266 Податкового кодексу України, було введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до п.266.1. ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової - нерухомості
Пунктом 266.2. ст.266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Згідно з пп.266.3.1. п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (п.п.266.5.1., п.266.5, ст.266 ПК України)
Як передбачено абз. "б" п.п.266.7.1. п.266.7 ст.266 ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку.
Підпунктом 266.7.4 п.266.7 ст.266 ПК України зазначено, що органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щоквартально у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку податку, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом міністрів України.
Порядок подання органами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та органами, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджено постановою Кабінетом міністрів України від 31.05.2012 № 476 (із змінами і доповненнями).
Отже, п.4 Порядку передбачено, що Міністерство юстиції України подає Державній фіскальній службі України інформацію про об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, у тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб.
Передача зазначеної Інформації здійснюються на центральному рівні між Мін`юстом і ДФС в електронній формі телекомунікаційними каналами зв`язку.
На підставі вищезазначених даних проводиться розрахунок податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.
Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до пп.266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, встановлені рішенням сесії Турійської селищної ради від 02.06.2022 № 27/3 «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Турійської селищної ради».
Суд зазначає, що вищезазначене рішення Турійської селищної ради не було предметом оскарження в суді. Крім того, будь-яких заперечень стосовно правильності розрахунку розміру визначеної спірними рішеннями суми податкових зобов`язань позивачем не наведено.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що ГУ ДПС у Волинській області додержано вимог діючого законодавства при формуванні спірного податкового повідомлення-рішення.
Аналогічна позиція викладена у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі №240/349/21.
Посилання позивача на непридатність приміщення до використання за рішенням селищної ради як на підставу для задоволення позову, суд до уваги не приймає, оскільки підставою для ненарахування спірного податку може бути лише скасування права власності на нерухоме майно.
Також, суд звертає увагу, що податкові повідомлення-рішення №0072401-2405-0315 від 12.03.2021, №0606939-2405-0315-UA07060430000041345 та №0606938-2405-0315-UA07060430000041345 від 29.04.2024 - відкликані ГУ ДПС у Волинській області, як такі що були сформовані помилково, натомість сформовано нове ППР з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2023 рік №0337369-2405-0317- UA07060430000041345 від 03.04.2025 на суму 11 379,18 грн, яке не є предметом позову.
В силу ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд звертає увагу позивача, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч. 1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В даному випадку позивачем обґрунтованість та підставність власної позиції не доведено.
У відповідності до вимог ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.Ф. Костюкевич