П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/21243/24
Провадження № 22-ц/4815/537/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючий-суддя – Шимківа С.С.,
суддів: – Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В.,

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Павлюк Іриною Анатоліївною на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2025 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О., повний текст рішення складено 08 грудня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, –

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Павлюк І.А., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 21 березня 2024 року о 13 год. 32 хв., в м. Рівне, на перехресті вулиць Дворецька -С.Бандери-Поповича, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом "Mercedes-Benz-S320", номерний знак НОМЕР_1 на перехресті, виконуючи маневр повороту ліворуч при зеленому сигналі світлофора, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не дав дорогу та допустив зіткнення з транспортним засобом "Hyundai Veloster", номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. В результаті ДТП водій ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 18.06.2024 року у справі № 569/8650/24 визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу "Hyundai Veloster", номерний знак НОМЕР_2 , який належить потерпілій ОСОБА_1 , завдано пошкодження.
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Mercedes-Benz-S320" номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ "СК "УСГ", поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 216848484. Розмір франшизи становить 3200 грн. 00 коп. 22.07.2024 року ПАТ "СК "УСГ" було виплачено для ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 80 282 грн. 41 коп..
В жовтні 2024 року транспортний засіб "Hyundai Veloster" було відремонтовано власником, на що витрачено кошти в розмірі 182 445 грн. 00 коп. Також було понесено витрати на транспортування транспортного засобу, що становлять 1500,00 грн. та підтверджуються товарним чеком та актом виконаних робіт. Отже, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 21 березня 2024 року о 13 год. 32 хв. в м. Рівне, ОСОБА_1 було завдано матеріальну шкоду в розмірі 186 945 грн. 00 коп. Зважаючи на те, що ПАТ "СК "УСГ" було виплачено 80 282 грн. 41 коп., то сума майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 106 662 грн. 59 коп. 
Саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 109 862,59 грн різниці між сумою фактичних витрат на ремонт автомобіля та страхових виплат (дана сума включає франшизу); 1211 грн 20 коп. судового збору та 10000 грн витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму франшизи у розмірі 3200,00 (три тисячі двісті) гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 210 (двісті десять) гривень 04 копійки.
Рішення мотивовано тим, що між позивачем та страховою компанією ПАТ "СК "УСГ" було досягнуто згоди щодо розміру страхового відшкодування, який склав 80 282 грн 41 коп, позивач отримав дані кошти, чим фактично прийняв виконання умов договору страхування. Оскільки позивачем не заявлялось вимог до страховика щодо невідповідності отриманої виплати з вартістю відновлювальних робіт автомобіля, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача різниці між сумою фактичних витрат на ремонт автомобіля та страхових виплат до задоволення не підлягають. А тому, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення франшиза у розмірі 3200,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_1 , через представника – адвоката Павлюк Ірину Анатоліївну, оскаржила рішення в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що з урахуванням вимог статті 29, пункту 36.4 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статті 25 Закону України "Про страхування", акти фактично виконаних робіт від 11.10.2024 року підписані між виконавцем робіт (ФОП Терновець І.С.) та замовником робіт ( ОСОБА_1 ), фіскальні чеки про оплату за ремонт є достатнім доказом вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу "Hyundai Veloster", номерний знак НОМЕР_2 .
Верховний Суд, при розгляді справ № 911/482/17 від 20.03.2018 та №922/4013/17 від 25.07.2018 року зазначив, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, а звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.
Саме відповідач, на підставі статті 1194 ЦК України, відшкодовує різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу.
Просить суд скасувати частково рішення Рівненського міського суду Рівненської області 04.12.2025 року та ухвалити нове рішення в частині стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилася 21 березня 2024 року, в розмірі 106 362 грн 59 коп.; судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн та витрати понесені на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень.
29 січня 2026 року представник ОСОБА_2 – адвокат Дупак В.Г. подав відзив на апеляційну скаргу у якому покликається на законність рішення суду, просить про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 21 березня 2024 року о 13 год. 32 хв., в м. Рівне, на перехресті вулиць Дворецька-Бандери-Поповича, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом "Mercedes-Benz-S320", реєстраційний номер НОМЕР_1 на перехресті, виконуючи маневр повороту ліворуч при зеленому сигналі світлофора, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не дав дорогу та допустив зіткнення з транспортним засобом "Hyundai Veloster", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. В результаті ДТП водій ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 18.06.2024 року у справі № 569/8650/24 визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Власником транспортного засобу "Hyundai Veloster", реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , є позивачка ОСОБА_1 (а.с. 9).
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Mercedes-Benz-S320", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ПАТ "СК "УСГ" на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №216848484. Розмір франшизи становить 3200 грн. 00 коп. 
10.07.2024 року ОСОБА_1 повідомила ПАТ "СК "УСГ" про ДТП (а.с. 12), 15.07.2024 року представником страхової було здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу, за наслідком якого складено акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість) (а.с. 37) та ремонтну калькуляцію № ДКЦВ32172 від 17.07.2024 року, у якій зазначено загальну суму вартості ремонту з відрахуванням зношення запчастин, у розмірі 94 732,23 грн (а.с. 38-39).
Позичкою ОСОБА_1 та ПАТ "СК "УСГ" було досягнуто згоди щодо розміру та способу здійснення страхового відшкодування шляхом підписання 18.07.2024 року протоколу-узгодження, на підставі якого було визначено суму страхового відшкодування та 22.07.2024 здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 80 282,41 грн (після відрахування 3200 грн франшизи) (а.с. 13).
Як зазначено у п. 4 протоколу-узгодження після одержання страхового відшкодування потерпіла особа будь-яких претензій матеріального та нематеріального характеру до ПАТ "СК "УСГ" не має і в подальшому мати не буде.
Як вбачається з наданих позивачкою актів виконаних робіт, в жовтні 2024 року було проведено ремонті роботи щодо транспортного засобу "Hyundai Veloster", загальною вартістю 185 445 грн (а.с. 23-26), також здійснено витрати на транспортування транспортного засобу у розмірі 1500,00 грн (а.с. 19). 
Бажаючи стягнути з винуватця ДТП різницю між витраченими на ремонт автомобіля коштами та виплаченим страховою компанією страховим відшкодуванням ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування" (далі – Закон № 85/96-ВР)).
Страхове відшкодування – це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України "Про страхування").
Згідно з статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV).
Відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках – МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ)
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
У спірних правовідносинах ПАТ "СК "УСГ", уклавши з власником транспортного засобу "Mercedes-Benz-S320", реєстраційний номер НОМЕР_1 , договір страхування цивільно-правової відповідальності, взяло на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі.
У свою чергу, підписавши протокол-узгодження про розмір і спосіб здійснення страхового відшкодування позивач ОСОБА_1 , діючи добровільно, на власний розсуд погодилася із розміром страхового відшкодування ПрАТ "УПСК" в сумі 83 482,41 грн та правовими наслідками такої виплати (а.с. 40).
Згідно правової позиції Верховного Суду, що сформульована у постанові від 06 жовтня 2021 року в справі №362/3043/18 виплата страхового відшкодування у розмірі, визначеному домовленістю між потерпілим та страховиком, якщо він менше від страхової суми (ліміту відповідальності), не створює обов`язку для заподіювача шкоди, який застрахував свою відповідальність відповідно до вимог Закону № 1961-IV, відшкодувати різницю між розміром такого відшкодування та реальним розміром шкоди, заподіяної потерпілому на підставі статті 1194 ЦК України, якщо заподіювач шкоди доведе, що розмір страхового відшкодування, визначений за домовленістю між потерпілим та страховиком, є меншим, ніж розмір оціненої шкоди, яка підлягала виплаті страховою компанією відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.
Враховуючи, що фактично потерпілий підписуючи угоду про виплату страхового відшкодування погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, підстави для покладення на відповідача додаткової відповідальності за вже врегульованим страховим випадком відсутні. Аналогічну правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 569/13697/15-ц та від 21 квітня 2025 року у справі № 127/2551/23.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у розмірі 106 662,59 грн, правомірно стягнувши з відповідача франшизу, на яку було зменшено страхове відшкодування, у розмірі 3200 грн.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, –

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Павлюк Іриною Анатоліївною залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя      Шимків С.С.

Судді:  Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.