Справа №453/508/23 Головуючий у 1 інстанції:Брона А.Л. 
Провадження №22-ц/811/3045/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М., 
секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні прокурора Майорчака В.М., представника позивача МО України – Матяшука В.К., представника відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на рішення Сколівського районного суду Львівської області в складі судді Брони А.Л. від 09 травня 2023 року у справі за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах – Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа – концерн «Військторгсервіс» про витребування майна, - 

в с т а н о в и л а :

рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року у задоволенні позовної заяви заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі його органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах – Міністерства оборони України до відповідачки ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – концерну «Військторгсервіс», в якій просить витребувати від ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, нерухоме майно - приміщення магазину загальною площею 412,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_1 ) з володіння на користь Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності – відмовлено.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року оскаржив заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.
Постановою Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено.
Витребувано нерухоме майно – приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване на АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ), з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 6710 гривень.
Постановою Верховного Суду від 13 серпня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Зазначає, що виходячи з вимог, передбачених статтями 215, 388 ЦК України, достатньо визнання недійсним лише першого правочину, на підставі якого було відчужено майно на користь іншої особи, при цьому, подальше визнання недійсними наступних правочинів, на підставі яких відчужувалось нерухоме майно, акти цивільного законодавства не вимагають, і в такому випадку позивач має право пред`явити віндикаційний позов до особи, яка востаннє набула за правочином право власності на нерухоме майно, в даному випадку – до ОСОБА_1 , на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Зазначає, що суд не врахував, що вказане нерухоме майно було предметом спору в інших справах, судовими рішеннями в яких встановлено факт вибуття спірного майна від власника – держави в особі Міністерства оборони України поза його волею, а тому ця обставина не потребує доказуванню в даній справі. Окрім того, звертає увагу суду, що 26.10.2021 року, з метою уникнення виконання рішення суду, нерухоме майно – приміщення магазину, що розташоване на АДРЕСА_1 , незаконно відчужене ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 . Вважає, що за встановлених обставин справи, безпідставним є посилання суду першої інстанції на те, що договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 було укладено в порядку виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року (справа №453/1441/18), на підставі ст.38 Закону України «Про іпотеку». Також зазначає, що оскаржуване рішення прийняте судом без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах.
В судове засідання окрім прокурора Майорчака В.М., представника позивача МО України – Матяшука В.К., представника відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та представника повивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, пояснень третьої особи щодо позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, письмових пояснень позивача, заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, додаткових письмових пояснень позивача, додаткових письмових пояснень представника відповідачки, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 330, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 5, 13, 18, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, постанову Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-54цс17, постанову Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі №1522/25684/12, постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17, постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19, та відмовляючи у задоволенні позовної заяви, – виходив з того, що 29.12.2008 року між Концерном «Військторгсервіс» та ТзОВ «Транспортні системи» було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину «1-17» загальною площею 412,4 м.кв., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням господарського суду Львівської області, ухваленим 11.12.2017 року по справі №914/2688/13, зазначений договір купівлі-продажу від 29.12.2008 року було визнано недійсним. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 року по справі №914/2688/13, рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017 року у частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України залишено без змін, а в частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, - скасовано та застосовано наслідки спливу позовної давності. Таким чином, за результатами розгляду господарської справи № 914/2688/13, договір купівлі-продажу нерухомого майна – нежитлового приміщення магазину «1-17» загальною площею 412,4 м.кв., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 29.12.2008 року було визнано недійсним. 02.10.2015 року між ТзОВ «Транспортні системи» та ОСОБА_4 було укладено договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 обміняв належний йому на праві приватної власності автомобіль на належне ТзОВ «Транспортні системи» спірне нерухоме майно. 25.02.2016 року на підставі рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради було надано ОСОБА_4 дозвіл на поділ спірного нерухомого майна на два самостійні об`єкти: житловий будинок та нежитлові приміщення магазину «1-17», яким було присвоєно окремий адресний номер «13-г». 31.07.2016 року 01.08.2016 року ОСОБА_4 уклав договори купівлі-продажу часток нежитлового приміщення магазину «1-17» загальною площею 412,4 м.кв., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , внаслідок чого ОСОБА_3 став єдиним власником спірного нежитлового приміщення. З метою повернення спірного майна у власність Міністерства оборони України заступник прокурора регіону звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом про витребування такого з володіння ОСОБА_3 06.07.2020 року рішенням Сколівського районного суду Львівської області було відмовлено у задоволенні позовних вимог. 26.11.2020 року постановою Львівського апеляційного суду було залишено рішення Сколівського районного суду Львівської області без змін. Постановою ВС від 22.09.2021 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06.07.2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26.11.2020 року скасовано, а позовні вимоги задоволено в повному обсязі, зокрема, витребувано з володіння ОСОБА_3 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно – приміщення магазину загальною площею 412,4 м.кв., розташоване по АДРЕСА_1 шляхом його звільнення. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року у справі №453/1441/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24.10.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюком О.І. та зареєстрованим у реєстрі за № 1488, а саме на нежитлове приміщення - магазин загальною площею 412,4 кв. м., розташоване у АДРЕСА_1 , котре належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М. та зареєстрованого у реєстрі за №456, а також на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М. та зареєстрованого у реєстрі за №459, шляхом надання позивачеві права продажу вказаного предмета іпотеки будь-якій особі – покупцеві з визначенням початкової ціни за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розмірі 418 000 грн., у рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики №б/н від 08.10.2018 року, позовні вимоги позивача було задоволено повністю. Дане рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 26.02.2019 року. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №316435849 від 30.11.2022 року, долученої позивачем в якості додатків до позовної заяви, власником спірного нежитлового приміщення на даний час є ОСОБА_1 , яка набула таке на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О.А. за реєстровим №11247. Зі змісту пункту 3 вищезазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що продаж нежитлового приміщення – магазину здійснюється ОСОБА_6 від свого імені на підставі договору іпотеки, посвідченого 24.10.2018 року Батлюк О.І., приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області за реєстровим №1488, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право ОСОБА_6 на продаж нежитлового приміщення магазину, на підставі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року справа № 453/1441/18, яке набрало законної сили 26.02.2019 року та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку». У пункті 4 Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.10.2021 року вказано, що продаж вчинено за 483 000,00 грн., які покупець оплатила, а продавець отримала в повному обсязі до підписання цього договору. З огляду на викладене, виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року по справі №453/1441/18 про звернення стягнення на спірне майно шляхом надання права ОСОБА_6 вчинити його продаж було виконано шляхом укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.10.2021 року. Оскільки рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року у справі №453/1441/18 було звернуто стягнення на спірне майно шляхом надання ОСОБА_6 права його продажу, то виконання такого рішення отримало свій прояв у укладеному із ОСОБА_1 договорі купівлі-продажу. Таким чином, відповідач набула право власності на спірне майно в порядку, встановленому для виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року. Таким чином, ОСОБА_1 набула спірне майно у власність на підставі оплатного договору. Станом на дату набуття ОСОБА_1 спірного майна у власність за даними Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та щодо суб`єкта, отриманими 26.10.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А. щодо вищевказаного нежитлового приміщення було зареєстровано обтяження (заборона на нерухоме майно) на підставі договору іпотеки, посвідченого 24.10.2018 року Батлюк О.І., приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області, за реєстровим № 1488. Дані обставини зафіксовані у договорі купівлі-продажу від 26.10.2021 року. Тобто на момент укладення договору купівлі-продажу від 26.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , єдина заборона щодо спірного майна існувала за договором іпотеки від 24.10.2018 року, укладеним між ОСОБА_6 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_3 , як іпотекодавцем. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року у справі №453/1441/18 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, в порядку виконання якого ОСОБА_1 набула спірне майно, було ухвалене з огляду на правовідносини, які існували між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного договору іпотеки від 24.10.2018 року. Докази існування будь-яких інших заборон та/або обтяжень щодо спірного майна на момент набуття ОСОБА_1 у власність приміщення магазину за адресою АДРЕСА_1 , в матеріалах справи відсутні. Оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 26.10.2021 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Враховуючи факт набуття ОСОБА_1 спірного майна за оплатним договором купівлі-продажу, укладеним в порядку виконання судового рішення, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.
Колегія суддів вважає, що такі висновки зроблені судом без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи; висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими, – не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
У березні 2023 року заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах – Міністерства оборони України звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – концерн «Військторгсервіс» про витребування майна, в якому просив:
- витребувати нерухоме майно, а саме: приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване на АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності.
В обґрунтування позову покликався на те, що рішенням господарського суду Львівської області від 20.10.2014 року, яке набрало законної сили 05.02.2015 року, в справі №924/2688/13, задоволено позовні вимоги заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна – нежитлового приміщення магазину «1-17», загальною площею 412,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 29.12.2008 року між концерном «Військторгсервіс» і товариством з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Транспортні системи», і зобов`язання повернути спірне майно до державної власності. Цим рішенням суду встановлено, що спірне нерухоме майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею внаслідок незаконно укладеного договору купівлі-продажу від 29.12.2008 року. Разом з тим, 02.10.2015 року між ТОВ «Транспортні системи» та ОСОБА_4 було укладено договір міни, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 обміняв належний йому на праві приватної власності автомобіль на належне ТОВ «Транспортні системи» спірне нерухоме майно. В подальшому, 25.02.2016 року на підставі рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради надано дозвіл ОСОБА_4 на поділ спірного нерухомого майна на два самостійні об`єкти: житловий будинок та нежитлові приміщення магазину «1-17», з присвоєнням нежитловому приміщенню магазину окремого адресного номера 13 «г». 31.07.2016 року та 01.08.2016 року ОСОБА_4 по частинах (по 1/2) продав нежитлове приміщення магазину «1-17» ОСОБА_5 , у зв`язку з чим, заступник прокурора регіону звернувся до суду з позовом про витребування майна від ОСОБА_3 (справа №453/121/19). Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06.07.2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26.11.2020 року, відмовлено у задоволенні вказаного позову. Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року вказані судові рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі, витребувано з володіння ОСОБА_3 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно – приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 , шляхом його звільнення. Однак, 26.10.2021 року з метою уникнення виконання рішення Верховного Суду вказане нерухоме майно було незаконно відчужене ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , а отже, таке підлягає витребуванню від неї на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2008 року між Концерном «Військторгсервіс» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс» та ТОВ «Транспортні системи» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину «1-17» загальною площею 412,4 кв. м, що становить 13/100 частин житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Власником спірного майна стало ТОВ «Транспортні системи».
02 жовтня 2015 року між ТОВ «Транспортні системи» та ОСОБА_4 було укладено договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_4 обміняв свій автомобіль на належне ТОВ «Транспортні системи» спірне нерухоме майно.
31 липня 2015 року та 01 серпня 2015 року ОСОБА_4 частинами (по 1/2) продав нежитлове приміщення магазину «1-17» ОСОБА_5 
25 лютого 2016 року на підставі рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради було надано ОСОБА_4 дозвіл на поділ спірного нерухомого майна на два самостійні об`єкти: житловий будинок та нежитлові приміщення магазину «1-17», яким було присвоєно окремий адресний номер «13-г».
11 грудня 2017 року рішенням господарського суду Львівської області в справі №914/2688/13 договір купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року було визнано недійсним.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі №914/2688/13 рішення господарського суду Львівської області від 11 грудня 2017 року в частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України залишено без змін, а в частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України скасовано та застосовано наслідки спливу позовної давності.
08 жовтня 2018 року вчинено договір позики між ОСОБА_6 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником.
24 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк О. І. (зареєстровано в реєстрі за №1488). 
За умовами договору іпотеки ОСОБА_3 передав у іпотеку нежитлове приміщення-магазин загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони погодили, що в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язання за основним договором, іпотекодержатель вправі звернутись до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, в порядку, передбаченому статтею 38 Законом України «Про іпотеку».
22 січня 2019 року рішенням Сколівського районного суду Львівської області в справі №453/1441/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24 жовтня 2018 року, а саме на нежитлове приміщення – магазин загальною площею 412,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 31 липня 2015 року та від 01 серпня 2015 року, шляхом надання позивачці права продажу вказаного предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві з визначенням початкової ціни за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розмірі 418 000,00 грн у рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики від 08 жовтня 2018 року № б/н.
З метою повернення спірного майна у власність Міністерства оборони України заступник прокурора регіону звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом про витребування такого з володіння ОСОБА_3 
14 лютого 2019 року відкрито провадження в справі № 453/121/19 за позовом прокурора в інтересах Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_3 про витребування спірного майна.
31 січня 2019 року прокурор звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснювати платежі або передавати зазначений об`єкт нерухомого майна чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Такі вимоги прокурора були задоволені, про що винесено ухвалу.
15 липня 2019 року постановою Львівського апеляційного суду в справі № 453/121/19 було викладено захід забезпечення позову в редакції: «Заборонити ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо відчуження приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ».
06 липня 2020 року рішенням Сколівського районного суду Львівської області в справі № 453/121/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
26 листопада 2020 року постановою Львівського апеляційного суду було залишено рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року без змін.
Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року скасовано, а позовні вимоги задоволено в повному обсязі, зокрема, витребувано з володіння ОСОБА_3 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно – приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його звільнення.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 листопада 2022 року №316435849 власником спірного нежитлового приміщення є ОСОБА_1 , яка набула таке право на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. за реєстровим № 11247.
Зі змісту пункту 3 вищезазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що продаж нежитлового приміщення – магазину здійснюється ОСОБА_6 від свого імені на підставі договору іпотеки, посвідченого 24 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк О. І. за реєстровим № 1488, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право ОСОБА_6 на продаж нежитлового приміщення магазину на підставі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі №453/1441/18, яке набрало законної сили 26 лютого 2019 року та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку». У пункті 4 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26 жовтня 2021 року вказано, що продаж вчинено за 483 000,00 грн., які покупець оплатила, а продавець отримала в повному обсязі до підписання цього договору.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме собою є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 заперечує можливість витребування в неї спірного майна та, зокрема, посилається на його відчуження з волі власника, з чим колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об`єктами державної власності» (далі – Закон № 185-V) управління об`єктами державної власності – здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
За статтею 3 Закону № 185-V об`єктами управління державної власності, зокрема, є майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі – державні підприємства), установам та організаціям.
Згідно із статтею 4 Закону № 185-V суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі – уповноважені органи управління); Фонд державного майна України.
Уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів (стаття 6 Закону № 185-V).
За статтею 7 Закону № 185-V Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством. 
Відповідно до пункту 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803 (далі – Порядок № 803), відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Відчуження майна, що перебуває на балансі суб`єкта управління, здійснюється за рішенням такого суб`єкта, крім нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту, відчуження якого здійснюється лише за погодженням з Фондом державного майна.
Згідно з пунктом 8 Порядку №803 рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди – у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.
Відповідно до Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 21 серпня 1997 року № 888/97, Міністерство оборони України здійснює управління державним майном, закріпленим за підприємствами, установами і організаціями, які належать до сфери управління міністерства, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна.
Пунктом 1.1 Статуту Концерну «Військторгсервіс», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25 червня 2005 року № 358, визначено, що концерн є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. Відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України (пункти 7.3, 7.5 статуту).
Тобто приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) на момент його відчуження 29 грудня 2008 року було власністю держави в особі Міністерства оборони України та перебувало на праві господарського відання Концерну «Військторгсервіс». Для продажу державного майна суб`єкт управління таким майном повинен був одержати дозвіл власника майна на його відчуження, який був би погоджений із Фондом державного майна України.
Окрім того, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі №914/2688/13, зокрема, встановлено, що договір купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року укладений без згоди власника такого майна – Міністерства оборони України, вказаний правочин укладений з порушенням порядку відчуження державного майна, оскільки відсутнє погодження Фонду державного майна України на продаж спірного нежитлового приміщення. Під час укладення спірного договору Концерн «Військторгсервіс» не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності, як наслідок – правочин вчинений особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності, є порушенням частини другої статті 203 ЦК України і підставою для визнання його недійсним у порядку статті 215 ЦК України.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, від 26 листопада 2019 року в справі № 922/643/19, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/29966/16, від 12 вересня 2024 року в справі № 569/10592/22, від 17 жовтня 2024 року в справі № 755/21185/21, від 04 листопада 2024 року в справі № 178/567/23.
Відтак, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі №914/2688/13 встановлено, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння держави поза волею власника, ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України і вважаються встановленими у справі, що розглядається.
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, у постанові від 22 вересня 2021 року в справі №453/121/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що відчуження Концерном «Військторгсервіс» Міністерства оборони України нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 здійснено поза волею його власника – Міністерства оборони України, шляхом укладення 29 грудня 2008 року договору купівлі-продажу з ТОВ «Транспортні системи», що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили. Відтак, майно набуте ОСОБА_3 без достатньої правової підстави, оскільки ТОВ «Транспортні системи» не мало права його відчужувати, а тому спірне нежитлове приміщення підлягало витребуванню на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України від відповідача, який є його останнім власником.
З урахуванням встановлених обставин спірне майно вибуло з володіння держави поза її волею, що становить підставу витребування такого майна на користь органу управління цим майном – Міністерства оборони України, що встановлено і судом касаційної інстанції у цій справі та повинно враховуватися судами інших інстанцій при повторному розгляді справи.
Що стосується доводів відповідачки ОСОБА_1 про те, що вона придбала спірну нерухомість у порядку виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі №453/1441/18, що свідчить про неможливість витребування в неї майна відповідно до абзацу 1 частини другої статті 388 ЦК України; відсутній висновок Верховного Суду про застосування судами абзацу 1 частини другої статті 388 ЦК України та встановлення того, що саме охоплює собою поняття «продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень», то колегія суддів вважає такі безпідставними з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі №453/1441/18, яким було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_6 права продажу вказаного предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 08 жовтня 2018 року № б/н (у порядку його виконання нежитлове приміщення магазину було відчужене ОСОБА_1 ), скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року за апеляційною скаргою Міністерства оборони України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі №522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Отже, з урахуванням встановленого, рішенням суду, яке набрало законної сили, факту вибуття спірного приміщення від власника – Міністерства оборони України поза його волею, – спірне приміщення підлягає витребуванню з володіння відповідачки ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, як від останнього власника цього майна.
Однак, 09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі – Закон № 4292-ІХ).
Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:
«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача
1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:
1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;
2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:
а) до об`єктів критичної інфраструктури;
б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;
в) до об`єктів та земель оборони;
г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;
ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;
д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».
Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , належить до об`єктів оборони, оскільки перебувало в управлінні Міністерства оборони України, тому відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України дія положень цієї частини про неможливість витребування майна від добросовісного набувача не поширюється на спірні правовідносини і майно може бути витребувано в останнього набувача, однак з дотриманням його прав у випадку встановлення добросовісності.
Відтак, колегія суддів перевіряє ту обставину чи є остання набувачка – ОСОБА_1 добросовісною та, у випадку якщо так, то чи підлягає стягненню на її користь компенсація вартості витребуваного майна та її розмір.
Як вбачається з матеріалів справи, 26.10.2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідачка купила нежитлове приміщення, магазин, яке розташоване в будинку АДРЕСА_1 .
Однак, слід вказати, що на момент укладення вказаного Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення була чинною постанова Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі №453/121/19, якою рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року скасовано, а позовні вимоги задоволено в повному обсязі, зокрема, витребувано з володіння ОСОБА_3 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно – приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його звільнення.
Отже, відповідачка, ОСОБА_1 придбала спірне нерухоме майно після ознайомлення зацікавленими учасниками справи №453/121/19 (у тому числі ОСОБА_3 ) з постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у вказаній справі, оскільки загальний доступ до цієї постанови надано з 29 вересня 2021 року, що підтверджується інформацією розміщеною в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Окрім того, 31.01.2019 року ухвалою Сколівського районного суду Львівської області у справі №453/121/19 було вжито заходи забезпечення позову заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_3 про витребування майна, шляхом заборони відповідачеві та іншим особам вчиняти будь-які дії по відчуженню приміщення магазину загальною площею 412, 4 кв. м., розташованого у АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_1 ), а також здійснювати платежі або передавати зазначений об`єкт нерухомого майна чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Також, постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року у справі №453/121/19 ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 31 січня 2019 року змінено, виклавши 1 та 2 абзац її резолютивної частини в наступній редакції: «Заяву заступника військового прокурора західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» про забезпечення позову задоволити частково. Заборонити ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії по відчуженню приміщення магазину загальною площею 412,4 кв.м, розташованого у АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_1 )».
Також, слід вказати і про те, що відповідно до п.3Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.20.2021 року, продавець стверджує, що нежитлове приміщення, магазин, яке продається, на момент укладення даного договору нікому іншому не продане, не подароване, не відчужене іншими способами, не передане в найм (оренду). За даними Інформаційних довідок Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та щодо суб`єкта, отриманими 26.10.2021 року Дячуком О.А., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, щодо вищевказаного нежитлового приміщення зареєстроване обтяження (заборона на нерухоме майно) на підставі договору іпотеки, посвідченого 24.10.2018 року Батлюк О.І., приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області, за реєстровим №1488.
Однак, в такому, не перевірено та не вказано про наявність чи відсутність судових рішень (судових спорів, проваджень) щодо спірного майна та не перевірено заборон, про які вказано вище та які не скасовувалися.
Враховуючи вказане, зокрема постанову Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі №453/121/19, яка була чинною на момент укладення Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.20.2021 року; те, що в Договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.20.2021 року не вказано про наявність чи відсутність судових рішень (судових проваджень, спорів) стосовно спірного приміщення та не перевірено заборон, зокрема, які були накладені ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 31 січня 2019 року, які змінені постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року у справі №453/121/19, – колегія суддів вважає, що остання набувачка майна ОСОБА_1 не могла не знати про те, що майно вибуло з володіння держави у протиправний спосіб та що стосовно такого тривали і тривають судові спори, наявні заборони і відповідно, що вона не є добросовісною набувачкою майна з огляду на вказане.
Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, хоча вартість майна перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; вона не мала змоги реалізувати право на звернення із заявою про застосування строків давності в суді першої інстанції, оскільки суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження і на момент такого розгляду не сплив строк на подання заперечень на відзив, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 7 Закону України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 684 грн.
Сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2023 рік дорівнює 268 400,00 грн.
Як вбачається із звіту про оцінку спірного майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 21 жовтня 2024 року, проведеною Приватним підприємством «Експерт-тур-проект» і за висновком оцінювача ОСОБА_8 його вартість становить 3 499 000,00 грн.
Відтак, справа, що переглядається, не належить до малозначних та колегія, з врахуванням і позиції Верховного суду у цій справі, повинна перевірити заяву відповідачки про застосування строку позовної давності по суті.
Отже, що стосується пропуску строку позовної давності, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Положеннями ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Як вбачається із встановленого судом, прокурор в інтересах МО України звернувся до суду 27.03.2023 року про витребування спірного майна у відповідачки, яка набула таке згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26 жовтня 2021 року.
Отже прокурором та позивачем не пропущено трирічного строку позовної давності про витребування майна від відповідачки у 2023 році, яка набула таке у 2021 році. Питання про застосування строку давності стосовно інших осіб та вимог були та могли бути підставою для з`ясування у інших, згаданих справах, які інших осіб та вимог стосувалися.
Окрім цього, 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, п. 12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що прокурор та позивач звернувшись до суду з даним позовом 27.03.2023 року (а.с.60), не пропустили строків позовної давності.
Що стосується доводів відповідачки про те, що спірне майно вибуло від держави у 2009 році, то такі є безпідставними, оскільки в даних правовідносинах застосовується строк давності з часу набуття відповідачкою прав власності на спірне майно, а питання строку давності були (могли бути) вирішені в ряді справ за позовом прокурора до інших осіб, про що йшлося.
Враховуючи вказане, апеляційну скаргу слідвважати обґрунтованою та задовольнити, рішення ж суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов слід задовольнити. Витребувати спірне нерухоме майно з володіння відповідачки на користь держави в особі Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України – задовольнити.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах – Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа – концерн «Військторгсервіс» про витребування майна – задовольнити.
Витребувати нерухоме майно – приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване на АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді:          Н.П. Крайник

М.М. Шандра